Výživa a krmení prasat

Ladislav Zeman – Petr Doležal

ŽIVINY, JEJICH VÝZNAM A POTŘEBA

Energie
    V roce 1993 došlo ve výživě prasat k významné změně v hodnocení energie. Původní veškeré stravitelné živiny (VSŽ), byly nahrazeny a začaly se vyjadřovat v jednotkách mezinárodně platné SI soustavy. Z mnoha možností byl vybrán systém metabolizovatelné energie (MEp), vyjadřující energii v megajoulech (MJ). Systém je výhodný proto, že umožňuje přesněji než VSŽ odhadovat z obsahu energie v krmivech potřebu energie a následně i užitkovost.  Pokrok v užitkovosti zvířat a ve znalostech výživářské obce si po roce 2000 vyžádal zavedení nového pojmu, kterým je „netto energie“.

    Systém hodnocení energie sestává ze tří samostatných částí:

Stanovení obsahu energie v krmivech
Stanovení potřeby energie pro prasata
Kontrola obsahu energie v krmných směsích pro prasata

Aminokyseliny a dusíkaté látky
    Dusíkaté látky v krmivech jsou obecně definovány obsahem dusíku stanoveného dle Kjeldahla vynásobeném koeficientem 6,25. Ve 100 g dusíkatých látek je tedy 16 g dusíku. 

    Dusíkaté látky jsou složeny z aminokyselin. Prase nemá specifickou potřebu dusíkatých látek čí bílkovin, nýbrž aminokyselin.
    Prase potřebuje k zabezpečení normálních tělesných funkcí 10 aminokyselin, které se označují jako nepostradatelné. Kromě toho však vyžaduje přívod dalšího množství dusíku, formou postradatelných aminokyselin.
    Vzájemný poměr v ideálním proteinu se vyjadřuje ve vztahu k obsahu lysinu, který se považuje za 100%. Pro rostoucí prasata se doporučuje tento poměr ARC 1981, WANG, FULLER 1989, COLE 1992, BAKER, CHUNG 1992, cit. ŠIMEČEK - ZEMAN-HEGER, 2000.

AMINOKYSELINA                          Ideální protein
Lysin                                                        100%
Threonin                                                    65% -72%
metionin + cystin                                      55% - 58%
Tryptofan                                                   18% -20%
Arginin                                                         42%
Isoleucin                                                       50%
Leucin                                                          100%
Histidin                                                          33%
Fenylalanin + tyrosin                                   100%
Valin                                                                70%               

    Cystin může krýt 50% potřeby sirných aminokyselin a tyrosin 50% potřeby aromatických aminokyselin. Metionin, resp. fenylalanin se konvertují na cystin, resp. tyrosin se stoprocentní účinností. Konverze probíhá na molární bázi a v přepočtu na hmotnostní poměry je ke krytí potřeby cystinu zapotřebí 1,25 násobku metioninu. Arginin je nepostradatelnou aminokyselinou jen pro mladá intenzivně rostoucí prasata, protože v pozdějších fázích růstu jeho syntéza v těle stačí krýt jeho potřebu.
    Uvedený ideální poměr nepostradatelných aminokyselin je platný všeobecně pro rostoucí prasata bez ohledu na genotyp, pohlaví a hmotnost. V závislosti na výše uvedených faktorech se však mění množství denně přijatých dusíkatých látek, nutných k uložení tělních bílkovin i poměr mezi obsahem metabolizovatelné energie a obsahem dusíkatých látek, resp. aminokyselin.
     O potřebě aminokyselin a složení ideálního proteinu pro prasnice je k dispozici podstatně méně informací než je tomu u rostoucích prasat. Dosavadní údaje nasvědčují tomu, že relativní potřeba threoninu a sirných aminokyselin je u březích a kojících prasnic poněkud vyšší než u prasat ve výkrmu.
    V	 našich výrobních poměrech je v krmných směsích běžného složení první limitující aminokyselinou lysin, na druhém místě limituje threonin a na třetím místě metionin s cystinem. Obiloviny, které tvoří 60 -70% krmných směsí, se vyznačují silným deficitem lysinu. Při kompletaci krmné dávky nebo směsi je pak třeba použít bílkovinna krmiva s dostatečným obsahem lysinu jako ke sójový extrahovaný šrot, luskoviny (hrách, bob) a krmiva živočišného původu. Vhodným vodítkem při výběru těchto komponentů  může být dosažení minimálního obsahu 5 -,5g lysinu v 16g N výsledné směsi pro prasata ve výkrmu, 5 g pro březí prasnice, 4,3 g pro prasnice kojící a 5,7 - 6g pro selata.

    Při použití doplňků syntetických aminokyselin je třeba brát v úvahu jejich formu a obsah účinné látky. Pro prasata jsou využitelné pouze L-formy aminokyselin. Výjimkou je metionin, jehož D-forma je stejně využitelná jako L-forma tryptofan, jehož D-forma je využitelná z 80% U ostatních aminokyselin je třeba počítat s tím, že při zkrmování racemické DL-formy je obsah využitelné aminokyseliny pouze 50%. L-lysin se ke krmným účelům vyrábí vesměs ve formě hydrochloridu, který obsahuje 80% lysinu. Ke krytí 1 g lysinu je třeba dávkovat 1,25 g lysin hydrochloridu. Jako zdroj metioninu může sloužit také příslušná hydroxykyselina ( hydroxyanalog metioninu), ze které se v organismu metionin syntetizuje. Konverze hydroxyanalogu na metionin probíhá u prasat se stoprocentní účinností a pčepočet na obsah účinné látka odpovídá tedy jeho molárním poměrům.Vápenatá sůl hydroxyanalogu metioninu obsahuje 82% metioninové aktivity a hydroxyanalog metioninu ve formě volné kyseliny obsahuje přibližně 88% metioninové aktivity (užívané rozpětí se pohybuje od 74 do 100%. Účinnost hydroxyanalogu metioninu je závislá na složení krmné dávky a obsah metioninu v komponentech.

Potřeba aminokyselin a dusíkatých látek
    
     Potřeba aminokyselin a dusíkatých látek byla pro prasata všech kategorií odvozena faktorovou metodou dle následujících principů:

-u březích prasnic:
         --záchovná potřeba aminokyselin a proteinu na udržení potenciální užitkovosti
         --potřeba aminokyselin a proteinu na jeho retenci v embryonálních tkáních ( plody + plodové obaly + plodová tekutina)
--potřeba aminokyselin a proteinu ne jeho retenci v reprodukčních orgánech, zejména v děloze a  mléčných žlázách
- u kojících prasnic
    
záchovná potřeba aminokyselin a proteinu na udržení potenciální užitkovosti
potřeba aminokyselin a proteinu na tvorbu mléka se zřetelem k ekvivalentní vazbě mezi proteinem krmiva a organismu prasnice při mobilizaci tělesných rezerv
 potřeba  aminokyselin a proteinu na jeho retenci  v těle prasnice

-u sajících selat
 
   -- záchovná potřeba aminokyselin a proteinu k udržení potenciální užitkovosti
potřeba aminokyselin a proteinu na jeho retenci v těle

Stravitelnost aminokyselin

Stravitelnost aminokyselin je nejdůležitějším faktorem ovlivňujícím využití aminokyselin. Rozeznáváme následující pojmy (LOW 1982) 
Zdánlivá stravitelnost AK, je rozdíl mezi množstvím AK v dietì a ve výkalech, obvykle vyjádøený v procentech. Skutečná stravitelnost AK je rozdíl mezi množstvím AK v dietì a ve výkalech zmenšený o AK metabolického původu. Ileální a fekální stravitelnost - mikroflora tlustého støeva může fermentovat vìtšinu aminokyselin na aminy a čpavek(MICHEL,1966, cit. KRMIVÁØSTVÍ). Avšak jak zjistila ZEBROWSKA (1973), veliká vìtšina absorbovaného dusíku v tlustém støevì se ihned vyloučila močí. BAYLEY a kol. (1974) zjistili, že vìtšina aminokyselin (lysin, valin, prolin) se v tlustém støevì ztrácí, jen obsah metioninu se zvyšuje. To znamená, že zdánlivá stravitelnost aminokyselin ve výkalech potøebu všech aminokyselin nedhodnocuje a jen potøebu metioninu podhodnocuje.
    Otázka zda používat pro sestavování krmných dávek hodnoty bilanční (zdánlivé) či ileální stravitelnosti aminokyselin, není dosud spolehlivì zodpovìzena. Øada autorů tvrdí, že ileální stravitelnost aminokyselin má oproti fekální tu výhodu, že udává stravitelnost v bodì trávicího traktu, kde je vstøebávání aminokyselin ukončeno a stravitelnost tudíž není ovlivnìna působením mikroorganismů tlustého støeva na metabolismus aminokyselin. MOSENTHIN a kol., 1993, VAN LEEUWEN a kol., 1993 YIN a kol., 1993, D´MELLO a kol., 1994, VALAJA, 1994, VAN BARNEVELD akol., 1994, cit. ZEMAN et al, 2000.

    Jak ale tvrdí WISEMAN a kol., cit. ZEMAN et al 2000,  nìkteré z pokusů ale ukázaly jen malý nebo žádný rozdíl mezi hodnotami ileální a fekální stravitelnosti.

    V poslední dobì se objevily snahy korigovat hodnoty bilanční stravitelnosti proteinu pomocí mikrobiálních markerů, díky nimž je možno eliminovat vliv mikroorganismů tlustého støeva na stravitelnost.  Používání mikrobiálních markerů je zatím více rozšíøeno u pøežvýkavců, ale i v pokusech s prasaty existuje snaha o stanovení obsahu živin mikrobiálního původu ve výkalech a tím i o zpøesnìní hodnot bilanční stravitelnosti. PRUDIL, 1998, cit. ZEMAN et al, 2000.
    Techniky stanovení ileální stravitelnosti jsou na jednotlivých pracovištích a u jednotlivých pracovníků odlišné a to znesnadňuje použití hodnot ileální stravitelnosti v krmných doporučeních.
    Další otázkou je, zda používat hodnoty bilanční, nebo skutečnìé stravitelnosti, protože bilanční stravitelnost nebere v úvahu aminokyseliny endogenníhgo původu, mezi nìž patøí nestrávené aminokyseliny trávicích šáv a aminokyseliny bunìk odloupaných ze žaludečníc a støevní sliznice bìhem transportu tráveniny. Hodnoty ileální stravitelnosti jsou ovlivnìny hladinou dusíkatých látek v dietì. Je - li v dietì nízký obsah dusíkatých látek, je podíl aminokyselin z endogenních zdrojů z celkových aminokyselin pøítomných na lkonci ilea vyšší. Jestliže hladina dusíkatých látek v dietì stoupá, podíl aminokyselin endogenního původu v ileální tráveninì klesá a ileální stravitelnost se zvyšuje. Z toho plyne, že ileální stravitelnost je v dietách s nízkým obsahem dusíkatých látek podhodnocena. Z toho důvodu se doporučuje, aby diety obsahovaly nejménì 15 -16% dusíkatých látek 

    Skutečná stravitelnost aminokyselin tedy bere v ohled na aminokyseliny endogenního původu a v důsledku toho nejsou její hodnoty ovlivňovány obsahem dusíkatých látek v dietách.

Sacharidy

    Jsou to biologické prekurzory lipidů, proteinů, nukletidů a jiných důležitých složek bunìk. Dìlí se na jednoduché - monosacharidy a složité - polysacharidy. Jako cukry se označují monosacharidy a oligoisacharidy (polysacharidy složené ze 2-10 monosacharidických jednotek.( KOŠTÍØ, 1980 cit. ŠIMEČEK et al, 2000).Nejznámnìjším a nejdůležitìjším cukrem je šestiuhlíkatá hexóza glukóza. Nejdůležitìjším polysacharidem s funkcí zásobní látky je v rostlinné øíši škrob a stejnou funkci u prasat má polysacharid gylkogen. Øepný cukr - sacharóza je velmi kvalitním komponentem a může být v krmných dávkách používán asi v množství do 5%.
    Cukry a škroby tvoøí energetický zdroj v krmné dávce prasat a jejich význam he nìkdy v zemìdìlské praxi pøíliš pøeceňován. Nadbytečným doplňením cukru do krmné dávky prasnic se pøedevším zvyšují náklady na odchované sele. Cukr je vhodné doplňovat pouze do krmných smìsí pro odstavovaná selata, kde má za cíl zvýšení chutnosti krmných smìsí.

Vláknina

    COLE aj, 1972 cit. ŠIMEČEK et al, 2000 se domnívá, že pojem vláknina je nepøesný a vztahuje se spíše k analytické koncepci než ke konkrtétní živinì. První práce, týkající se významu vlákniny pochází pževážnì z 90. Let minulého století. Od té doby se otázkami trávení a stravitelnosti vlákniny, vlivem vlákniny na stavitelnost ostatních živin krmiva a stanovení optimální hladiny v krmných dávkách prasat zabývala celá øada autorů. Z hlavních složek vlákniny (celulóza, hemicelulóza, lignin, pentózany, aj.) byla nejvìtší pozornost vìnována celulóze. Problém ostatních složek byl zkoumán minimálnì, protože metody jejjich stanovení jsou zdlouhavé a pracné. 

Lipidy

    Lipidy jsou deriváty mastných kyselin obsahující 4 až 24 atomů uhlíku v molekule (KOŠTÍŘ, 1980 cit. ŠIMEČEK et al, 2000). Nejznámnìjšími lipidy jsou tuky (triacylglyceroly). Jsou potřebné pro tepelnou izolaci tkání a orgánů, ale i jako stavební kameny strukturních složek bunìk a jejich membrán. Tuk je důležitým zdrojem energie a má význam jeko nosič pro vitamíny rozpustné v tucích. Kdysi se esenciální nenasycené mastné kyseliny (k.linolová a alfa-linolenová) považovaly za vitamín F. Je nutné se zmínit o tom, žr složení tuků v krmivech významnì ovlivňuje kvalitu sádla.

Kyselina linolová

    Nedostatek esenciálních mastných kyselin (kyselina linolová, linolenová, arachidonová) vyvolává u prasat dermatitidy, poruchy hospodaøení s vodou a ztrátu reprodukčních schopností. Kyselina linolová a arachidonová se účastní øady metabolických  procedů vedoucích k tvorbì prostaglandinů (ARC, 1981 cit. ŠIMEČEK et al, 2000) a působí také jako esenciální stavební jednotky v nenasycených membránových fosfolipidech.  Esenciální mastné kyseliny mejí dvì jedinečné funkce, a to stukturální a metabolickou (Van DORP cit ARC, 1981 cit. ŠIMEČEK et al, 2000). Jsou prekursory prostaglandinů a jejich entermediálních metabolitů. Fyziologicky aktivní prostaglandiny jsou produkovány pouze polonenasycenými mastnými kyselinami. Nejvìtší nutriční význam má kyselina linolová, která je často pøítomná ve vyšších koncentracích v rostlinných olejích.

Vitamíny

    Vitamíny jako podobnì hormony a enzym působí v organismu ve funkci biokatalyzátorů, -usmìrňují a urychlují metabolické procesy a mají často pro organismus zásadní význam. Jejich hlavním zdrojem je krmná dávka, tedy jednotlivá krmiva, ikdyž nìkteré vitamíny jsou syntetizivány v trávicím ústrojí zvíøat činností mikroorganismů. Nedostatek vitamínů s eu hospodáøských zvíøat nemusí vždy projevovat klinickými pøíznaky jako avitaminóza a pøesto může negativnì organismus ovlivňovat. Je tøeba rozlišovat dva typy karence vitamínů, a to hypovitaminózu - pøí níž sice nedochází ke zjevným klinickým pøíznakům z nedostatatku vitamínů, ale může být velmi negativnì ovlivnìna užitkovoat, odolnost, reprodukce aj., a avitaminózu - s typickým klinickým průbìhem onemocnìní. V zemìdìlské praxi je pøikládán velký význam vlivu vitamínů na růst a reprodukci prasat

Minerální látky

    Dva prvky, které obecnì chybí v českých podmínkách jsou vápník a fosfor. U prasat v malochovech se velmi často zapomíná na doplňení NaCl  tedy soli do krmné dávky.
U mladých selat pak má velký význam železo a to vztahu ke krvetvorbì. Z dalších minerálních látek se v poslední dobì , zvláštì pak u masných typů prasat projevuje deficit zinku a s nim je nìkdy spojen i nedostatek manganu - to závisí na obsahu tìchto prvku v obilovinách, jako základním krmivu pro prasata. I když ostatní látky jsou také velmi důležité pro správný vývin organismu prasat, je jejich zajišování do krmných dávek mnohem jednodušší pomocí premixů. Nedostatek dalších minerálních látek se objevuje velmi zøídka, pokud jsou prasata krmena kompletní smìsí.

Stopové prvky

    Výživa prasat moderních genotypů klade důraz pøedevším na potøebu energie a minokyselin v krmných smìsích. Døíve uvádìné potøeby stopových prvků v krmných smìsích byly kalkulovány pro standardní typy prasat s pøírůstkem bìhem výkrmu pøes 650 g / den a pro moderní typy prasat (masné a supermasné) musí být upraveny. Výsledky experimentů na universitì v Nottingamu (COLE a WISSEMANN, 1997 - soukromé sdìlení cit. ŠIMEČEK et al, 2000) potvrdily, že prasat moderních genotypů pøirůstajicící 1000 g / den
deponují stopové prvky ve dvojnásobné míøe. Jednou z cest jak intenzivnì rostoucím prasatům zajistit potøebné množství využitelných stopových prvků je obcházení pøirozené bariéry zažívacího traktu podáváním stopových prvků ve formì chelátů nebo proteinátů.

2.1. Znečišťování životního prostředí dusíkem

Znečišťování životního prostředí dusíkem pocházejícím z prasečích výkalů a moči se stává v mnoha evropských zemích s intenzivní živočišnou výrobou skutečným problémem (LENIS, 1989 SPIEKERS a PFEFFER, 1991). Organický dusík a amoniak se transformují v nitráty, které lehce přecházejí do podzemních vod. V mnoha státech s intenzivní živočišnou výrobou překračují koncentrace nitrátů ve zdrojích pitné vody povolené hodnoty (VAN DUIJVENBODEN a kol., 1985). 
Značný podíl dusíku ze zvířecích exkrementů je uvolňován do vzduchu jako amoniak. Již dříve bylo zjištěno, že vysoké koncentrace amoniaku v ustájovacích prostorách mají negativní vliv na zdraví a užitkovost prasat a drůbeže (ATTAR a BRAKE, 1988). Rychlost růstu u mladých prasat může být zpomalena až o 12 % a užitkovost brojlerů až o 15 % v důsledku vysokých hladin amoniaku (CURTIS, 1983). Negativní vliv amoniaku na zdraví a užitkovost zvířat je dále zesilován přítomností prachu, kterým je amoniak absorbován a vnášen hlouběji do respiračního traktu, kde působí dráždivě a vytváří vhodné podmínky pro vznik respiračních onemocnění (ROBERTSON a kol., 1990)
Významný je i vliv amoniaku mimo ustájovací prostory. Asi      80-90 % atmosférického amoniaku pochází v současnosti ze zvířecích exkrementů (SCHUURKES, 1987).
Z výše uvedeného je zřejmé, že živočišná výroba je stále více povinována omezovat účinky intenzivních výrobních systémů na životní prostředí. Až do současnosti se sledovalo dávkování aminokyselin jen za účelem maximalizace masné a mléčné užitkovosti a malá nebo žádná pozornost se věnovala omezování dusíkatých látek ve výkalech a moči. Výstupy ve výkalech mohou být minimalizovány zvýšením stravitelnosti krmiv; například antinutriční faktory v semenech leguminóz, tedy proteázové inhibitory, mohou být odstraněny tepelnou úpravou. K obsahu dusíku ve výkalech významně přispívají i ztráty endogenního proteinu. Jednou z možných cest jak snížit exkreci dusíku je použití enzymů (CHARLTON a PUGH, 1995). Působení enzymů v krmivech se také jeví jako nadějný způsob omezování obsahu stravitelné vlákniny v dietě a odtud i ztrát endogenních sekrecí výkaly (TAMMINGA a VERSTEGEN, 1992).
 Omezení dusíku v moči může být dosaženo pečlivým vyvážením dávky aminokyselin vzhledem k potřebě zvířat pro jejich požadovanou produkční schopnost. Někteří autoři vidí jako cestu k možné redukci ztrát dusíku užití konceptu ileálně stravitelných aminokyselin, protože sestavování krmných směsí na základě ileálně stravitelných aminokyselin se jeví optimální potřebě aminokyselin bližší, než to založené na celkovém obsahu aminokyselin v krmivu či na hodnotách bilanční stravitelnosti (VAN LEEUWEN a kol., 1993)..
Je zřejmé, že podstatné redukce exkrece dusíku může být dosaženo snížením hladiny celkových NL ve směsích za použití krystalických aminokyselin (GATEL a GROSJEAN, 1992 HAN a kol., 1994). Doplnění směsí pro prasata krystalickými aminokyselinami a současné snížení NL o 2 % redukovalo exkreci dusíku u rostoucích prasat o 20% (JONGBLOED a LENIS, 1992).
2.2. Aminokyseliny z hlediska chemického
Z biologických systémů bylo izolováno několik set různých aminokyselin. Daleko nejdůležitějších je dvacet, z nichž jsou zbudovány molekuly všech bílkovin této planety. Tyto se nazývají kódované aminokyseliny.
Aminokyseliny jsou vzájemně pospojovány peptidovou vazbou, která je základním strukturním prvkem bílkovin a všech druhů peptidů, v polymerní řetězce. Peptidová vazba vzniká kondenzací -karboxylu jedné a -aminoskupiny následující aminokyseliny. Strukturu polypeptidového řetězce pak udává pořadí (sled, sekvence) aminokyselinových zbytků, nazývané primární struktura.
Většina přírodních aminokyselin jsou -aminokyseliny, tj. karboxylová i aminová skupina jsou vázány na tentýž -atom uhlíku. Mají proto stejný základní skelet.  
          R  CH  COOH
                   
                  NH2     
Substituent R, připojený na -atom uhlíku, se označuje jako postranní řetězec aminokyseliny a rozhoduje o jejím individuálním charakteru (VODRÁŽKA, 1992).
Pro kódované aminokyseliny se vžily triviální názvy končící většinou na –in. Jsou odvozeny z názvu zdroje, z něhož byly poprvé izolovány nebo podle výrazné vlastnosti. Ke zkrácenému zápisu struktur peptidů a bílkovin se pro aminokyseliny používají symboly o třech písmenech.
S výjimkou glycinu obsahuje všech dvacet kódovaných aminokyselin asymetrický atom uhlíku (je jím C-). Existují proto ve dvou konfiguracích lišících se prostorovou orientací skupin připojených na -atom uhlíku. Tyto jsou pak označovány jako D- a L- formy aminokyselin.
2.3. Význam jednotlivých aminokyselin ve výživě prasat
Zatímco rostliny a řada mikroorganismů dokáží produkovat všechny potřebné aminokyseliny, živočichové produkují jen některé a ostatní musí přijímat potravou, hlavně ve formě bílkovin. Z tohoto hlediska tedy rozdělujeme aminokyseliny na esenciální (postradatelné) a neesenciální (nepostradatelné). Jako esenciální označujeme takové, které nemohou být syntetizovány v těle rychlostí potřebnou pro normální růst a produkci. Jako neesenciální pak označujeme ty, které mohou být v živočišném organismu syntetizovány v dostatečném množství anebo je organismus nepotřebuje. 
Devět aminokyselin esenciálních pro prasata (tabulka č. 1.) jsou esenciální i pro člověka, potkana a většinu druhů savců. 
Mimo esenciálních a neesenciálních aminokyselin se uvádějí ještě aminokyseliny semi-esenciální, mezi které se u prasat řadí tyrozin, cystein, taurin a arginin. V případě tyrozinu, cysteinu proto, že prasata mají k dispozici enzymy, které katabolizují reakce, při nichž z fenylalaninu vzniká tyrozin a z metioninu a serinu cystein. Z cysteinu pak u většiny druhů zvířat může být dále tvořen taurin, který tedy též řadíme mezi semi-esenciální aminokyseliny. Arginin je v těle prasat normálně vytvářen, ale u mladých rychle rostoucích zvířat nestačí jeho produkce plně krýt potřebu a měl by se do diet pro tuto kategorii prasat doplňovat. 
Růst organismů je podmíněn syntézou bílkovin. při níž jsou jednotlivé kódované aminokyseliny, ať esenciální či neesenciální, spojovány dle pořadí určeného genetickou informací. Jestliže při prodlužování bílkovinného řetězce má být jako další připojena aminokyselina, která ale není v místě syntézy k dispozici, syntéza bílkoviny se zastaví. Je-li tato chybějící aminokyselina neesenciální, organismus je schopen ji syntetizovat a poté může syntéza dále pokračovat. Chybí-li esenciální aminokyselina, ”limituje” tato aminokyselina syntézu bílkoviny (AWT, 1998). Z toho vyplývá, že limitující aminokyselina musí být tedy v dostatečném množství přítomna v krmivu. Jako limitující je definována aminokyselina, jež je vzhledem ke své potřebě v největším nedostatku (MITCHELL a BLOCK, 1946). Doplníme-li množství limitující aminokyseliny na potřebné množství, stává se limitující aminokyselinou ta, jejíž deficit vzhledem k potřebě byl druhý největší. Aminokyseliny můžeme tedy seřadit jako první, druhou, třetí limitující atd. Limitující aminokyseliny podmiňují i účinnost využití ostatních aminokyselin.
V krmných dávkách pro prasata je obvykle první limitující aminokyselinou lyzin a druhou treonin (AWT, 1998).
Pro prasata existují různé metody jak stanovit pořadí důležitosti jednotlivých aminokyselin. Jako jedno z těchto kritérií může sloužit pořadí podle absolutního obsahu aminokyselin v prasečím těle (WILLIAMS a kol., 1954 - cit. ZEMAN a ŠIMEČEK, 1991). Další možností může být stanovení pořadí podle relativního rozdílu složení těla prasat a složení nejvíce zastoupeného zdroje živin v krmné dávce.
Jak již bylo uvedeno výše, hlavní úlohou aminokyselin v organismu je sloužit jako stavební jednotky bílkovin. Aminokyseliny ale slouží také jako významný zdroj energie (tvorba glukózy). Některé aminokyseliny jsou také prekurzory jiných biologicky významných sloučenin, jako jsou např. hormony, pigmenty a biogenní aminy. 
Význam esenciálních aminokyselin
Lyzin se účastní nejdůležitějších procesů v organismu. Vstupuje do složitých bílkovin jádra buněk (proto ve všech tkáních s vyšším obsahem nukleoproteidů je obsaženo mnoho lyzinu). Jakožto součást nukleotidů v jádře stimuluje dělení buněk. Stupeň využití dusíkatých látek krmné dávky závisí mj. na úrovni zastoupení lyzinu v organismu. Má význam pro růst svalové hmoty, tvorbu kostní tkáně, tvorbu hemoglobinu, produkci mléka, reprodukci (převládá v bílkovinách plazmy spermatu, je nezbytný pro funkci samičích pohlavních orgánů) (ZEMAN a ŠIMEČEK, 1991). Jeho nedostatek se projeví zpomalením nebo zastavením růstu a vždy zhoršenou spotřebou krmiva na produkci. Při nedostatku lyzinu lze také pozorovat celkovou slabost, atrofii svalů, závratě, zvýšenou citlivost na hluk a zhoršení fyziologického stavu a užitkovosti zvířat. U prasnic se narušuje pohlavní cyklus a poklesne mléčnost, zatímco u selat se zpomalí růst, zhrubne ochlupení a může se objevit anémie (VRZGULA aj.,1982).
Lyzin je kvůli reaktivitě své -aminoskupiny považován za nejvíce termolabilní aminokyselinu. Tato volná aminoskupina může reagovat s volnou karbonylovou skupinou redukujících cukrů jako jsou glukóza a laktóza, a to za podmínek vysoké teploty a vlhkosti (CARPENTER a BOOTH, 1973 ADRIAN, 1974 ROBBINS a BAKER, 1980). Tato reakce se nazývá Maillardova a je provázena změnou zbarvení způsobenou tvorbou melanoidu (ZEMAN a ŠIMEČEK, 1991). Vzniklá vazba je velmi stabilní a není biologicky aktivní (CARPENTER a BOOTH, 1973 JOHNSON a kol., 1977, 1979). Stanovení “využitelného” lyzinu se provádí metodou podle CARPENTERa a ELLINGERa (1955). Používá se při ní fluoro-2,4-dinitrobenzen (FDNB) a je vhodná pro živočišné proteiny, ale naprosto nevhodná pro proteiny rostlinné.
 Metionin je aminokyselinou obsahující síru a vyskytuje se v malém množství ve většině tělesných bílkovin. Je také součástí řady enzymů. Je významným zdrojem metylových skupin v těle, které hrají důležitou roli v metabolismu a využití tuků. Metylovou skupinu poskytuje také pro syntézu cholinu. Významnou vlastností metioninu je jeho detoxikační účinek. Má vliv na rychlost růstu zvířat a brání rozpadu bílkovin v organismu (ŠKUNKOVA a POSTOVALOV, 1988). Je také důležitý pro tvorbu hemoglobinu a normální růst ochlupení. Jeho nedostatek se projeví zpomalením růstu, tukovou degenerací jater, poškozením ledvin, atrofií svalstva, varlat a vaječníků, poruchami krvetvorby a zhrubnutím ochlupení (ZEMAN a ŠIMEČEK 1991).
Treonin je důležitý pro využití ostatních aminokyselin z krmné dávky. Živočišné proteiny jsou na treonin relativně bohaté, zatímco v rostlinných proteinech je ho často nedostatek. Treonin se rozkládá na glycin a acetaldehyd. Treonin je ve velkém množství zastoupen v mlezivu a v mléčných imunoproteinech (BOWLAND, 1993). Prasnice krmené v době březosti dietami s nedostatkem treoninu pak po oprasení produkovaly nízké množství imunoproteinů (CUARON a kol., 1984). Je jedním z důležitých elementů bílkovin, je nezbytnou součástí mnohých z nich. Podobně jako lyzin a metionin je v úzkém vztahu k činnosti jater a při jeho nedostatku dochází k tukové degeneraci jater. Deficit treoninu může také vyvolat nervové poruchy. Produkt jeho dekarboxylace – aminopropanol potřebují střevní bakterie pro syntézu kyanokobalaminu.
Tryptofan se vyskytuje ve většině rostlinných proteinů, bohatá na tryptofan je například sója, ale naopak kukuřice, masová a masokostní moučka obsahují velmi málo tryptofanu. Nachází se v mnoha bílkovinách v nevelkém množství, slouží jako prekurzor NAD (nikotinamidadenindinukleotidu). Tryptofan také podporuje příjem krmiva. Je důležitý pro reprodukci a produkci mléka, účastní se syntézy hemoglobinu a vitamínu PP (niacinu) a je nutný pro aktivní působení vitamínu B2 (riboflavinu). Příznaky nedostatku tryptofanu jsou poruchy růstu a kůže (pelagra), anémie, atrofie varlat a vaječníků, vaskularizace rohovky a oční změny a snížení příjmu krmiva.
Histidin má úzký vztah ke krvetvorbě, zvláště k syntéze hemoglobinu a hraje také důležitou úlohu při syntéze nukleových kyselin. Nedostatek histidinu vede k anémii, která je charakterizována nízkou hladinou hemoglobinu v krvi.
Nedostatek leucinu může způsobit poruchy činnosti jater, zvláště pak jejich atrofii. Může mít také za následek poruchy činnosti varlat, brzlíku a nadledvinek.
Funkce izoleucinu v organismu je podobná jako leucinu.
Pokud je v krmmné dávce nedostatek valinu, projeví se to poruchami růstu a zhoršenou koordinací pohybu. Hlavní fyziologickou funkcí valinu je podílet se na činnosti nervového systému.
Fenylalanin a tyrozin jsou významné pro tvorbu hormonů adrenalinu a tyroxinu. Fenylalanin se účastní krvetvorby, zvláště pak je důležitý pro zrání erytrocytů. Nedostatek těchto aminokyselin se projeví disfunkcí štítné žlázy, nadledvinek a poruchami pigmentace pokožky.
2.4. Imbalance, antagonismus a toxicita aminokyselin
Je nutno říci, že ačkoliv aminokyseliny mají nezastupitelný význam ve výživě hospodářských zvířat, mohou v některých případech působit i nepříznivě. Jedná se o otázky imbalance, antagonismu a toxicity aminokyselin. Existuje dnes řada důkazů o tom, že nepříznivé účinky vznikají příjmem esenciálních a neesenciálních aminokyselin, vstřebávaných v množstvích a vzájemných poměrech nepřiměřených optimální potřebě pro jejich využití tkáněmi. Nepříznivý účinek aminokyselin se pohybuje od zpomalení růstu, zhoršení příjmu krmiva a využití živin až po nervové poruchy či dokonce smrt zvířete. Síla těchto nepříznivých účinků je dána faktory jako stáří zvířete, vlastnosti a metabolické pochody vážící se ke konkrétní aminokyselině.
2.4.1. Imbalance aminokyselin
Tento pojem byl definován HARPEREM (1964) jako změnu aminokyselinového složení v dietě, způsobující zhoršení příjmu krmiva a růstu, které jsou úplně eliminovány doplněním první limitující aminokyseliny. Rozeznáváme dva typy imbalance, přičemž první vznikne doplněním relativně malého množství aminokyselin do diety s nízkým obsahem N-látek a druhý pak doplněním nekompletní směsi aminokyselin (D´MELLO a kol., 1994). Výzkumy ukazují, že nejjistější metodou jak dosáhnout imbalance aminokyselin spočívá v použití aminokyselin, ať už samostatně nebo ve směsích, které soutěží s limitující aminokyselinou diety o transportní místo do mozku (PANT a kol., 1972; TEWS a kol., 1979, 1980).
Některé studie u prasat ukazují, že imbalance aminokyselin se může objevit i v případě, kdy se dieta jeví být ideálně vyrovnaná. Tato imbalance se nejčastěji objeví při podávání diet s doplňkem krystalických aminokyselin, založených na obilovinách. Už dříve totiž bylo pozorováno, že přídavky volných aminokyselin jsou vstřebány rychleji než aminokyseliny vázané v proteinech, což vyústilo v imbalanci aminokyselin použitých pro následnou syntézu proteinu (ROLLS a kol., 1972; LIEBHOLZ a kol., 1986; LIEBHOLZ, 1989).
Nepříznivý účinek imbalance aminokyselin je většinou spojován se zhoršením růstu u zvířat (HARPER, 1964; TEWS a kol., 1979). Nicméně bylo spolehlivě zjištěno, že tomuto zhoršení růstu nejprve předchází rychlé a značné omezení příjmu krmiva. HARPER a ROGERS (1965) uvádí, že potkani krmení aminokyselinově nevyrovnanou dietou omezili svůj příjem krmiva již během 3-6 hodin. Tyto výsledky dokazují, že zhoršení příjmu krmiva lze skutečně považovat za prvotní důvod odpovědný za následné zpomalení růstu (D´MELLO a kol., 1994).
Při imbalanci aminokyselin lze také očekávat zhoršené využití    N-látek. Toto bylo potvrzeno pokusy na potkanech (KUMTA a kol., 1958), při kterých retence dusíku poklesla z 0,60 na 0,44 při doplnění nevybalacované směsi aminokyselin k základní směsi. Také MOUGHAN (1991) přičítá nízkou využitelnost proteinu u prasat zčásti imbalanci aminokyselin ve směsi.

2.4.2. Antagonismus mezi aminokyselinami

Antagonismus aminokyselin ve své nejjednodušší formě může být definován jako interakce mezi struktrálně podobnými aminokyselinami vedoucí k projevu nepříznivých účinků. Tato kategorie nepříznivých účinků aminokyselin byla poprvé definována na základě vlivu přebytků lyzinu a izoleucinu v pokusech s potkany (HARPER, 1964). Přebytek lyzinu totiž zhoršuje využití argininu a přebytek izoleucinu potlačuje využití leucinu a valinu, dokonce i když nejsou v dietě limitujícími aminokyselinami. V případě obou antagonismů lze provést nápravu dodáním příslušného množství konkrétní aminokyseliny, tedy argininu v případě prvním a leucinu a valinu v případě druhém. projevy antagonismu jsou nyní zkoumány nejen ne potkanech, ale i na hospodářských zvířatech (D´MELLO a LEWIS, 1970a,b,c; OESTEMER a kol., 1973; PAPET a kol., 1988). Antagonismy, jak se dnes zjišťuje, ovšem nemusí být způsobeny pouze lyzinem a argininem, ale mohou být zapřičiněny širokým spektrem analogů vyskytujících se v krmných plodinách jako nebílkovinné aminokyseliny.

2.4.3. Toxicita aminokyselin

Některé aminokyseliny, pokud jsou podávány v nadměrném množství, mohou působit toxicky. Toxicita aminokyselin se výrazněji projevuje při krmení dávek s nízkým obsahem dusíkatých látek (DVOŘÁK, 1987 - cit. ZEMAN a ŠIMEČEK, 1991). Specifické toxické účinky mohou být způsobeny zkrmováním přebytečného množství určité aminokyseliny, jejíž strukturální deriváty a metabolity vykazují vysokou účinnost. BENEVENGA a STEELE (1984) uvádí důkazy pocházející zejména z pokusů s laboratorními zvířaty. Okamžité zpomalení růstu způsobené nadbytkem některé aminokyseliny může být doprovázeno značnými a specifickými změnami tkání a orgánů. Toxicita je prokázána i u hospodářských zvířat, přičemž ůdaje o toxicitě aminokyselin shromáždil BAKER (1989). Uvádí, že metionin je nejvíce růst omezující aminokyselinou, je-li obsažen v dietě v množství 40g/kg diety. Leucin, izoleucin a valin obsažené v dietě v tomto množství naopak u drůbeže a prasat růst nezhoršují. Přebytek treoninu zpomaluje růst kuřat ale ne prasat, zatímco arginin je toxičtější pro prasata než pro drůbež. Přebytek aminokyselin nemusí být vždy na škodu, protože například ADEOLA a BALL (1992) uvádějí, přebytek treoninu nebo tyrozinu v dietě prasat pět dní před porážkou snížil stres u prasat, což je vzhledem k požadavkům na kvalitu masa velmi zajímavé.

2.5. Faktory ovlivňující účinnost využití proteinu

Využití proteinu může být ovlivněno celou řadou faktorů, přičemž nejdůležitějšími jsou stravitelnost proteinu, poměr jeho aminokyselin a jejich využitelnost, množství proteinu v dietě, hladina energie v dietě. Dalšími faktory ovlivňujícími využití proteinu jsou hmotnost zvířete, jeho pohlaví, genotyp a také podmínky prostředí (klima).

2.6. Ideální protein

Bylo zjištěno, že největší rozdíl mezi prasaty různých kategorií (plemeno, pohlaví, hmotnost) je v množství proteinu, který prasata potřebují pro svou tvorbu masa. Přitom relativní množství esenciálních aminokyselin potřebných na vytvoření 1g přírůstku či uloženého proteinu je stejné. Pak bylo tedy možné stanovit optimální poměr esenciálních aminokyselin, který může být při dostatku dusíku potřebného pro syntézu neesenciálních aminokyselin v těle označen jako ideální protein. Prasata různých kategorií potřebují různá množství ideálního proteinu, ale jeho složení bude v každém případě shodné (COLE, 1978). Optimální poměr esenciálních aminokyselin v ideálním proteinu pro prasata je uveden v tabulce č. 2.
Výše uvedený koncept ideálního proteinu se ovšem týká pouze aminokyselinového složení pro přírůstek a nebere v úvahu s věkem se měnící poměr aminokyselin potřebných pro záchovu. Novější práce předpokládají, že se koncentrace esenciálních aminokyselin důležitých pro záchovu (sirné aminokyseliny, treonin a tryptofan), se zvyšující hmotností zvířat vzhledem k lyzinu zvyšuje (AWT, 1998). Z toho tedy plyne, že ideální protein se s měnící hmotností mění, viz. tabulka č. 3. (PRUDIL, 1999). Hladiny aminokyselin jsou v ideálním proteinu vyjadřovány jako poměry k lyzinu nebo jako procenta lyzinu. 
Koncept ideálního proteinu značně ulehčil práci při sestavování krmných receptur, neboť je-li známa potřeba lyzinu pro daný druh a kategorii hospodářských zvířat, lze od ní odvodit potřeby ostatních esenciálních aminokyselin. K tomu, aby byl model ideálního proteinu při sestavování diet aplikován pravdivě, je nesmírně důležité stanovit potřebu lyzinu co nejpřesněji, neboť z ní se vychází při stanovení potřeby ostatních aminokyselin. Z důvodu přesnosti je dnes snaha udávat složení ideálního proteinu ve stravitelných aminokyselinách.
Použití konceptu ideálního proteinu pomáhá minimalizovat vylučování dusíku do životního prostředí (HEGEDUS, 1996).
2.7. Stravitelnost aminokyselin
Stravitelnost aminokyselin je nejdůležitějším faktorem ovlivňujícím využití aminokyselin. V oblasti stravitelnosti aminokyselin rozeznáváme několik pojmů. V prvé řadě rozlišujeme bilanční (zdánlivou) stravitelnost a skutečnou stravitelnost aminokyselin. Bilanční stravitelnost definujeme jako rozdíl mezi množstvím aminokyselin v dietě a ve výkalech, obvykle vyjádřený v procentech. Skutečná stravitelnost je pak definována jako rozdíl mezi množstvím aminokyselin v dietě a ve výkalech, umenšený o aminokyseliny metabolického původu. Podle toho, zda jsou sbírány výkaly či je odebírána ileální trávenina, rozlišujeme dále stravitelnost bilanční a ileální.
Některé z pokusů ale ukázaly jen malý nebo žádný rozdíl mezi hodnotami ileální a bilanční stravitelnosti (WISEMAN a kol., 1991).
Přímé stanovení zdánlivé ileální a bilanční stravitelnosti je prováděno indikátorovou metodou dle vzorce:
DD = 100% - [(IDxAF)/(IFxAD)]x100%
DD - zdánlivá stravitelnost živiny krmiva (%)
ID - koncentrace markeru v krmivu (%)
AF - koncentrace živiny v ileu nebo ve výkalech (%)
IF - koncentrace markeru v ileu nebo ve výkalech (%)
AD - koncentrace živiny v krmivu (%)
Tato metoda je běžně používána pro stanovení stravitelnosti u obilovin jako například u pšenice a ječmene (DEGUSA, 1996).
V poslední době se objevily snahy korigovat hodnoty bilanční stravitelnosti proteinu pomocí mikrobiálních markerů, díky nimž je možno eliminovat vliv mikroorganismů tlustého střeva na stravitelnost. Jako markery se používají např. RNA, kyselina 2,6-diaminopimelová (DAPA), D-alanin nebo izotopy jako 35S, 15N a 32P (D´MELLO a kol., 1994). Používání mikrobiálních markerů je zatím více rozšířeno u přežvýkavců (QUIGLEY a SCHWAB, 1988 SADIK a kol., 1990). Nicméně i v pokusech s prasaty existuje snaha o stanovení obsahu živin mikrobiálního původu ve výkalech a tím i o zpřesnění hodnot bilanční stravitelnosti, přičemž jako marker se používá DAPA (VÖLKER a kol., 1991; ROWAN a kol., 1992; WÜNSCHE a kol., 1991; DUGAN a kol., 1994). Kladem při použití těchto nepřímých metod ke zpřesnění hodnot bilanční stravitelnosti je bezesporu i to, že odpadá nutnost operačních zákroků při zavádění anastomóz či kanyl. Na rozdíl od ileální stravitelnosti pak nedochází k pooperačnímu traumatu, který může ovlivnit získané hodnoty stravitelnosti.
Dalším problémem v oblasti stravitelnosti aminokyselin je to, zda používat hodnoty bilanční nebo skutečné stravitelnosti. Bilanční stravitelnost nebere ohled na aminokyseliny endogenního původu. Mezi aminokyseliny endogenního původu patří nestrávené aminokyseliny trávicích šťáv a aminokyseliny buněk odloupaných ze žaludeční a střevní sliznice během transportu tráveniny (D´MELLO a kol., 1994).
Hodnoty ileální stravitelnosti jsou ovlivněny hladinou dusíkatých látek v dietě. Je-li v dietě nízký obsah dusíkatých látek, je podíl aminokyselin z endogenních zdrojů z celkových aminokyselin přítomných na konci ilea vyšší. Jestliže hladina dusíkatých látek v dietě stoupá, podíl aminokyselin endogenního původu v ileální trávenině klesá a ileální stravitelnost se zvyšuje. Z toho plyne, že ileální stravitelnost je v dietách s nízkým obsahem dusíkatých látek podhodnocena (D´MELLO a kol., 1994). Z tohoto důvodu se doporučuje, aby diety obsahovaly nejméně 15-16 % dusíkatých látek (SAUER a kol., 1989). 
Skutečná stravitelnost aminokyselin tedy bere ohled na aminokyseliny endogenního původu a v důsledku toho nejsou její hodnoty ovlivňovány obsahem dusíkatých látek v dietách. V minulosti se stanovení skutečné stravitelnosti provádělo pomocí zkrmování bezdusíkatých diet nebo krmením diet se stupňovanými hladinami testovaného proteinu a zpětnou extrapolací na nulu. Tyto techniky poskytovaly podobné výsledky (LOW, 1982). Dnes se používají novější metody. První z nich je použití 15N k označení aminokyselin krmiva, takže v trávenině či výkalech je pak možné odlišit aminokyseliny původem z krmiva od aminokyselin endogenního původu (LOW, 1990 HUISMAN a kol., 1992). Druhou metodou je použití homoargininu ke stanovení stravitelnosti lyzinu (HAGEMEISTER a ERBERSDOBLER, 1985). Princip této metody spočívá v tom, že lyzin krmiva je guanidizačním procesem konvertován na homoarginin. Homoarginin se po vstřebání v trávicím traktu okamžitě znovu změní v lyzin, takže prase netrpí nedostatkem lyzinu. Veškerý homoarginin nalezený v trávenině je pak původem z krmiva a lze z něj spočítat skutečnou stravitelnost lyzinu (D´MELLO a kol., 1994). Obě tyto moderní techniky poskytují vyšší hodnoty skutečné stravitelnosti než metody tradiční (LOW, 1982, 1990). Jejich širšímu rozšíření zatím ale brání vysoké náklady.
V současné době existuje na celém světě snaha o přesné stanovení stravitelnosti aminokyselin jednotlivých krmiv a vlivy, které ji ovlivňují. Stravitelnost aminokyselin je ovlivňována řadou faktorů jako například složením.směsí (LOW, 1975).
Jedním ze způsobů jak zlepšit stravitelnost aminokyselin, je obohatit diety o proteolytické enzymy, které umožňují zvířatům lépe hydrolyzovat bílkoviny a tím i zvýšit stravitelnost aminokyselin (CHARLTON a PUGH, 1995).
Faktorem, který velmi ovlivňuje stravitelnost aminokyselin, jsou technologické úpravy krmiv za účelem zlepšení jejich výživné hodnoty. Zvláště významnou úlohu hraje tepelná úprava, a to zejména krmiv bílkovinného charakteru. Jednou z těchto úprav je extruze. V principu jde o protlačování celého nebo šrotovaného zrna přes matrici s určitou velikostí otvorů. V případě, že zrno nemá dostatek vlastních tukových složek je protlačení přes matrici energeticky velmi náročné. Z toho důvodu bývá do šnekového válce zavedeno několik trysek, kterými se do válce vhání pod tlakem asi 200 kPa ostrá pára (ZEMAN, LICHOVNÍKOVÁ a KOPŘIVA, 1998). Termickým ošetřením a hydrotermickým ošetřením v kombinaci se zvýšeným tlakem se dosahuje snižování antinutričních látek v řepce (Brassica napus L. var. arvensis). Jedná se především o obsah glukosinolátů. Ty sami osobě jsou škodlivé pro zvířata jen minimálně (progoitrin), ale produkty jejich hydrolýzy jsou toxické a následně způsobují nechutenství a sníženou užitkovost (ZEMAN, KLECKER a LICHOVNÍKOVÁ, 1998).
Jak bude ovlivněna stravitelnost aminokyselin u prasat různými druhy tepelných úprav sójových bobů, zjišťovali MARTY a CHAVEZ (1995).
Žádné rozdíly ve stravitelnosti aminokyselin mezi třemi různými extrudovanými kultivary sóji nezjistili MARTY a CHAVEZ (1994). 
MARTY a CHAVEZ porovnávali různé typy úprav sojových bobů a zjistili, že extruze měla nejmenší účinek na zhoršení stravitelnosti všech aminokyselin jak dokazuje tabulka č. 19. 
Vliv nahrazení sójového extrahovaného šrotu v dietě extrudovanými sójovými boby na stravitelnost aminokyselin hodnotili LI a kol. (1993). Tento pokusný zásah měl za následek zhoršení stravitelnosti aminokyselin.
Působení upravených sójových proteinů na užitkovost a stravitelnost aminokyselin u časně odstavených selat sledovali SOHN a kol. (1994), přičemž uvádějí, že upravený sójový protein může nahradit sušené odstředěné mléko u prasat ve věku tři až pět týdnů. 
Vliv extruze sójového a slunečnicového extrahovaného šrotu na stravitelnost aminokyselin zkoumali SZELENYI-GALANTAI a kol. (1994). Extruze v obou případech zvýšila stravitelnost aminokyselin v dietách, jejichž součástí extrudáty byly.
Tepelná úprava hrachu snížila stravitelnost aminokyselin, zejména pak lyzinu. Stravitelnost aminokyselin klesala lineárně se stoupající teplotou při tepelné úpravě (VAN BARNEVELD a kol., 1994).
Extruze průkazně zvýšila stravitelnost in vitro u ŘEŠ a SEŠ, po i bez tepelného ošetření (MARSMAN a kol.,1995).
Byl také sledován vliv okyselení krmné dávky různými druhy okyselovadel na stravitelnost aminokyselin. Kyselinu fumarovou jako okyselovadlo použili GABERT a SAUER (1995), přičemž tato stravitelnost neovlivnila. Jako okyselovadla bylo též použito kyseliny mravenčí (MOSENTHIN a kol., 1993) a kyseliny citrónové, rovněž bez pozitivního efektu na stravitelnost aminokyselin.
Na základě předpokladu, že enzym fytáza může eliminovat negativní vliv fytátů na stravitelnost proteinů a tím i aminokyselin, byl zkoumán vliv tohoto enzymu na stravitelnost aminokyselin (OFFICER a BATTERHAM, 1992 MROZ a kol., 1994, 1995). Přídavek fytázy do diety zlepšil stravitelnost většiny aminokyselin.
Stravitelnost aminokyselin ve vedlejších produktech zpracování rýže a pořadí limitujících aminokyselin v nich stanovil BARICCO (1993). Limitujícími aminokyselinami v těchto krmivech byly metionin, cystein a tryptofan.
Vliv hladiny vlákniny v dietě na stravitelnost aminokyselin u mladých prasat sledovali LI a kol. (1994). Konstatovali, že prasata po odstavu mohou v dietě tolerovat až 13,3 % Solkaflocu (přípravek obsahující 93 % celulózy), což odpovídá 16,8 % neutrálně-detergentní vlákniny v dietě, bez zhoršení stravitelnosti aminokyselin.
Do určité míry stravitelnost esenciálních aminokyselin zlepšují triglyceridy přítomné v krmné dávce (TAKADA a kol., 1994). Vyšší hladina tuku částečně zlepšuje stravitelnost aminokyselin u prasat (LI a SAUER, 1994).
HEGER a kol. (1997) stanovili optimální poměr lyzinu : ME pro prasata o hmotnosti 50 kg a 80 kg a to 0,72 g/MJ ME a 0,58 g/MJ ME.
Různé zdroje energie v krmivech neměly žádný vliv na ileální stravitelnost aminokyselin u selat o hmotnosti 5-20 kg (OFFICER a kol., 1998).
LI a kol. (1993) zkoumali vliv hladiny dusíkatých látek na stravitelnost aminokyselin v dietě. Polynomickou regresní analýzou byl zjištěn lineární pokles ileální stravitelnosti většiny aminokyselin jako odezva na stoupající hladinu dusíkatých látek v dietách. Bilanční stravitelnost aminokyselin oproti tomu nebyla ovlivněna.
Působení glukosinolátů na stravitelnost lyzinu vyhodnocovali SZELENYI-GALANTAI a kol. (1992). Stravitelnost lyzinu se při použití řepkového extrahovaného šrotu s vyšší hladinou glukosinolátů zhoršovala.
Na základě výše uvedených literárních pramenů můžeme shrnout působení faktorů ovlivňujících stravitelnost aminokyselin následovně: Stravitelnost aminokyselin se vlivem extruze pravděpodobně mění. Také použití antibiotik v krmné směsi, přídavek enzymu fytázy, vyšší zastoupení triglyceridů a vyšší hladina tuku ve směsi ovlivňují stravitelnost aminokyselin. Stravitelnost aminokyselin pravděpodobně zhoršují tepelné úpravy, zvyšující se hladina N-látek a přítomnost glukosinolátů v krmné směsi. 

VÝZNAM MINERÁLNÍCH LÁTEK

	Minerální látky jsou zastoupeny v organismu v relativně malém množství. Představují 4 - 5 % živé hmotnosti těla. Mají úlohu především kvalitativní a ta spočívá, jak upozorňuje PROKŠOVÁ (1965), v regulaci fyzikálně-chemických procesů v organismu. Pouze některé jsou významné i kvantitativně. KOUDELKA (1937) k tomu poznamenává, že v součinnosti s koloidními roztoky tvoří podstatnou část protoplasmy. 
	GEORGIEVSKIJ aj. (1982) dělí minerální prvky podle jejich obsahu v těle zvířat na makroelementy, mikroelementy a ultramikroelementy (tab. 1). 
	Podle JANEČKA (1963) se minerální látky v živém organismu vyskytují ve třech formách: 
	1) ve formě krystalických látek (např. součást kostní tkáně, peří) 
	2) ve stavu rozpuštěném (v tělních tekutinách)
	3) v kombinaci s organickými sloučeninami (např. fosfolipidy)         	
	Podle HARPERA (1977) tělo živočichů vyžaduje sedm základních minerálních prvků: vápník, fosfor, sodík, draslík, hořčík, síru a chlór. Tyto prvky tvoří 60 - 80 % všeho anorganického materiálu v těle. Nejméně osm dalších minerálních prvků je třeba přivádět ve stopovém množství: železo, měď, jód, selen, kobalt, molybden, mangan a zinek. 
	Minerální látky aktivují biochemické reakce svým působením na enzymatické systémy, mají přímý nebo nepřímý vliv na funkci endokrinních žláz, působí na symbiotickou mikroflóru trávícího traktu (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).
	Minerální látky, jak uvádí PROKŠOVÁ (1965), jsou významnými regulátory metabolických pochodů. Funkční pohotovost umožňuje minerálním prvkům plnit jejich úlohu právě v té části organismu, kde je jejich potřeba nejnaléhavější.
	Nejdůležitějšími funkcemi je mobilizace minerálních zásob a rychlý transport na místo potřeby. V organismu existuje určitý koloběh jednotlivých prvků, proto i hladovějící zvíře může krýt svoji potřebu minerálních látek pro nezbytné funkce tzv. vnitřním oběhem prvků. Tento systém funguje tak, že látka obsažená v těle v nedostatečném množství není z organismu vylučována, nýbrž je znovu využita. Jinou endogenní cestou krytí potřeby minerálních látek je mobilizace rezerv prvků v organismu. Uvedené možnosti endogenního krytí potřeby minerálních látek jsou omezeny pouze na určité časové období. Část minerálních prvků se  ztrácí z endogenního oběhu (např. výkaly, močí, žlučí a jinými sekrety nebo exkrety), proto zůstává velmi důležitým problémem přísun minerálních látek potravou. Rozsah retence prvku v organismu živočicha závisí na vlastnostech potravy obsahující prvek i na vlastnostech samotného organismu. Pro uspokojení potřeby určitého prvku je důležitý nejen jeho obsah v krmivu, ale také jeho intenzita resorpce stěnou trávícího traktu a využití vstřebaných látek v organismu i způsob a intenzita jejich vylučování. Zdánlivě nepatrné poruchy rovnováhy minerálních látek mohou způsobovat pokles užitkovosti, zdravotní poruchy až smrt organismu (PROKŠOVÁ, 1965). 
	V současné době je známo v živých organismech přibližně 70 minerálních prvků z 92 přirozených (SOVA aj., 1981). 

2.2. ZINEK

2.2.1. VÝZNAM ZINKU
	Zinek má v organismu velmi mnoho různých funkcí. Působí na růst, vývin, reprodukční schopnost, tvorbu kostí a krve, zúčastňuje se i metabolismu nukleových kyselin, bílkovin, sacharidů  a tuků a podílí se rovněž na regulaci imunitního systému. Účast na těchto procesech souvisí s činností enzymů, pro které je zinek buď nevyhnutelnou složkou nebo je jejich aktivátorem. Zinek se nejčastěji nachází ve formě složitých organických sloučenin s vysokou biologickou aktivitou. Je součástí minimálně 30 metaloenzymů a další aktivuje. Jako strukturální komponent je zinek složkou molekuly karboanhydrázy, pankreatické karboxypeptidázy, dehydrogenázy kyseliny glutamové, kyseliny mléčné aj. Jako nespecifický kation aktivizuje zinek urikázu, dipeptidázy střevní šťávy a další enzymy. Zinek zvyšuje stabilitu inzulínu a zpomaluje jeho odbourávání. Zinek není jeho součástí, ale posiluje hypoglykemický účinek tohoto hormonu, stabilizuje jeho molekulu a chrání ji před destrukční inzulinázou. Zjistilo se, že zinek se koncentruje v buňkách Langerhansenových ostrůvků a zde vytváří komplex s inzulínem (HUNTER, 1969). Rovněž ovlivňuje využití proteinu z krmiv. Při jeho nedostatku se narušuje látková přeměna aminokyselin. Nadbytek a nedostatek bílkovin v krmné dávce snižuje absorpci zinku. Využití zinku z rostlinných bílkovin snižuje zinko-fytát-kyselinový komplex, který je rezistentní vůči hydrolýze. 
	Zinek tvoří komplexy s nukleotidy z různých tkání, které však nejsou tak pevné, jako s aminokyselinami. Úloha zinku zřejmě spočívá v udržování určité konfigurace RNA, a tedy v nepřímém působení na biosyntézu bílkovin a na přenos genetických informací. Pozitivní vliv zinku na reprodukční funkce se může realizovat buď přímo (koncentrace zinku vázaného se specifickým ligandem v gonádách a prostatě je dost vysoká) nebo nepřímo přes systém hypofýza - gonadotropní hormony - pohlavní žlázy (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).

2.2.2. VÝSKYT ZINKU
	V posledních letech se věnuje zvýšená pozornost zinku, jako významnému esenciálnímu stopovému prvku v metabolismu minerálních látek hospodářských zvířat. Zinek je prvek z vedlejší podskupiny II. skupiny periodické soustavy. V zemské kůře se nachází v 0,004 % a je složkou polymetalických rud. Zinek obsažený v rostlinách je obvykle spojen s kyselinou fytovou. V krmivech se nachází ve zvýšené míře převážně v živočišných moučkách a některých krmných zbytcích průmyslových výrob se sníženým podílem endospermu.  DRAŽAN aj. (1987) uvádí, že krmiva bohatá na zinek mají zároveň i vysoký obsah vitamínů skupiny B. Přehled vybraných krmiv se zvýšeným obsahem zinku je uveden v tab. 2.
	Vzhledem k širokému rozsahu obsahu zinku v půdách se i u rostlin projevují poměrně velké výkyvy v závislosti na půdě. V průměrném pastevním porostu je to 30 - 100 ppm (ZALABÁK aj., 1980). UNDERWOOD (1966) udává jako průměr 25 - 50 ppm, s krajními rozsahy 8 ppm a 300 ppm. Lze konstatovat, že obsah zinku v půdách a jeho množství v rostlinách bývá dostatečné pro výživu zvířat při pastevním využití porostů. Přirozený výskyt nedostatku zinku v pastevním porostu je znám pouze z Britské Guayany (UNDERWOOD, 1966). Na území naší republiky nebyl podle dostupných zdrojů při pastvě nedostatek zinku zaznamenán. 
	ZALABÁK aj. (1980) konstatuje, že z krmiv mají poměrně vysoký obsah zinku luštěniny. UNDERWOOD (1966) uvádí pro luštěniny zkoumané v Severní Americe 20 - 60 ppm a pro traviny rostoucí na stejných půdách 10 - 30 ppm. Zdravé rostliny s koncentrací nižší než 10 ppm nejsou obvyklé a ukazují na pravděpodobnost deficitu zinku v půdě. 
	Semeno bobu nebo hrachu obsahuje 30 mg zinku v původní hmotě, odrůda hrachu zahradního až 62 mg. Bob koňský obsahuje faktor, který ztěžuje retenci železa a zinku. Při zkrmování vyšších dávek bobu je proto třeba krmivo doplnit solemi uvedených mikroelementů. Podíl bobu v krmné dávce by neměl převyšovat 10 % (ČUPKA aj., 1990). Řepka rovněž obsahuje větší množství zinku (ZEMAN, 1991). 
	Obsah zinku v obilných zrnech a ostatních semenech má taktéž velkou variabilitu. Je to hlavně v důsledku půdních rozdílů, protože druhové rozdíly mezi obilovinami jsou malé. Průměrný obsah zinku v pšenici, ovsu, ječmeni, kukuřici a prosu se blíží 20 - 30 ppm, kromě těch, které rostou na půdách chudých na zinek, kde mohou hladiny klesat na 14 - 16 ppm (MAZANEC, 1978). 
	V zrnu se zinek soustřeďuje převážně v endospermu. Na zinek jsou bohaté pšeničné klíčky, které obsahují 115 mg zinku na 1 kg původní sušiny, dále ječný sladový květ (126 mg) a pšeničné otruby s obsahem 90 mg (ZEMAN, 1991). Krmení pšeničnými otrubami má však negativní vliv na využití vápníku a zinku z krmné dávky (BAGHERY a GUÉGUEN, 1985). Extrahované šroty a pokrutiny obsahují v průměru 40 - 70 mg zinku.
	Co se týče objemných krmiv na našem území je většina z nich podle SVIATKA aj. (1988) na zinek deficitní (tab. 3).
	Bílkovina krmiva živočišného původu jsou na zinek mnohem bohatší než krmiva rostlinného původu a jejich zinek je také mnohem dostupnější. Masová a rybí moučka obsahují obvykle 80 - 120 ppm zinku. Obsah zinku v krevní moučce je mnohem nižší a pohybuje se mezi 20 - 30 ppm. Masokostní moučka s vysokým podílem kostí může být také bohatá na zinek, neboť kosti mají vysoký obsah zinku (KLEIN, KURSA a KROUPOVÁ, 1988). Značný obsah zinku je také v mléku. V jednom litru zralého ovčího a kravského mléka se udává 3,42 - 3,60 mg zinku, v kolostru bývá třikrát až pětkrát více. V mléku prasnic nalezli ZALABÁK aj. (1980) 7,3 mg  kg-1 zinku.
	V organismu je zinek uložen značně nerovnoměrně. SOVA aj. (1981) uvádí, že množství zinku v organismu se pohybuje od 20 do 70 mg · kg-1 sušiny. Podle GEORGIEVSKÉHO aj. (1982) obsahuje tělo novorozeného telete asi 500 mg zinku, selete 24 - 25 mg a tělo vylíhnutého kuřete 0,35 - 0,40 mg. Koncentrace zinku v těle se zvyšuje v raném období postnatálního vývoje (u kuřat první 2 týdny, u prasat 4 týdny, u telat 3 měsíce) a pak zůstává přibližně na stejné úrovni.
	 Nejvíce zinku se nachází v kostní tkáni,  játrech, kůži a srsti, respektive peří. VRZGULA aj. (1990) uvádí, že nejvíce zinku obsahují sítnice a duhovka oka. Koncentrace zinku ve vnitřních orgánech není stálá, ale závisí na věku, pohlaví a úrovni minerální výživy zvířat. Podle KEJMARA aj. (1980) je zinek ve vyšších množstvích přítomný v těch orgánech zvířat, které obsahují větší množství fosfatidů a nukleoproteidů. Přibližné rozdělení zinku v organismu je následovné: v kostře 28 %, v játrech a kůži 7 - 8 %, v krvi 2 - 3 % a v ostatních orgánech 16 - 18 % (GEORGIEVSKIJ aj., 1982). Podrobné obsahy zinku v jednotlivých tkáních vykrmovaných prasat jsou uvedeny v tabulkách 4, 5 a 6.
	Vysoká koncentrace zinku v kostech souvisí s jeho účastí na mineralizaci. Je uložen v Haversových systémech na místech spojení nekalcifikované preosifikované tkáně a neokalcifikované kosti. Působí jako kovová složka alkalické fosfatázi při krystalizaci a nukleaci kostí. Důsledkem karence zinku je narušená osteogeneze. Postižené bývají hlavně embrya, jejichž kostra je deformovaná, rourovité kosti, hlavně stehenní jsou zkrácené, hrudní obratle jsou srostlé, poruchy jsou i při formování lebky (WESTMORELAND a HOEKSTRA 1989, cituje VRZGULA aj. 1990).
	V neporušené krvi zvířat je koncentrace zinku průměrně 0,25 - 0,60 mg a v plazmě 0,1 - 0,2 mg na 100 ml, přičemž se však vyskytují odchylky podle věku a druhu. V plazmě se zinek nachází ve dvou formách: pevně vázaný (v globulinech) a labilně vázaný (v albuminech) v poměru asi 1 : 2. Zinkoglobulinové komplexy mají pravděpodobně fermentativní funkce a zinkoalbuminový komplex uskutečňuje transport zinku.
	U dospělých zvířat je zinek v jednotlivých složkách krve rozdělen takto: erytrocyty 75 %, plazma 22 %, leukocyty 3 % (VALLEE, 1962). V erytrocytech se zinek nachází téměř výlučně jako složka karboanhydrázy.
	Změny koncentrace v důsledku věku se nejvýrazněji projevují v kostech (s přibývajícím věkem se koncentrace zinku zvětšuje), v kůži a srsti (koncentrace zinku klesá). Méně výrazná je věková dynamika zinku v játrech, svalech a jiných orgánech. Na hladinu zinku v krmivu nejvíce reaguje krev, kosti, játra, pankreas a gonády. 

2.2.3. VZÁJEMNÉ INTERAKCE
	Zinek je ve vzájemném vztahu k mnoha dietetickým faktorům. Na jeho stravitelnost může mít vliv přítomnost kyseliny fytové, fytátů, vápníku, mědi, kadmia, histidinu, jakož i různé typy a hladiny bílkovin v krmné dávce (obr. 1). Stanovení obsahu zinku nám nemusí nic napovědět, kvůli přítomnosti faktorů, které činí zinek hůře dostupným i přes jeho dostatečný obsah v krmivu. 
	Celkovou využitelnost zinku však ovlivňuje řada faktorů na jednotlivých úrovních metabolismu. Tyto faktory jsou:
zevní: fyzikálně-chemické vazby, složení krmné směsi, úroveň výživy
vnitřní: sekreční aktivita gastrointestinálního traktu, regulační a adaptační mechanismy, stupeň vývinu organismu, zdravotní stav atp.
	HUNT aj. (1992) popisují například vliv vyššího obsahu proteinu v dietě na potřebu zinku a ukládání zinku v kostech. Výsledky ukazují, že vyšší hladina dusíkatých látek ve směsi zvyšuje potřebu zinku.
	Vápník v nadbytku může blokovat absorpci přijatého zinku (ZALABÁK aj., 1980),  jak u krmiv rostlinného původu, tak i u krmiv živočišného původu. Stejný efekt však taktéž mohou mít normální hladiny vápníku a nižší hladiny zinku, které taktéž mohou vést k projevům deficience zinku. Jestliže je v krmné dávce nízký obsah vápníku i zinku, parakeratóza se nemusí projevit (NORRDIN aj., 1973). Tyto závislosti ukazují na určitý vliv poměru těchto dvou prvků ve směsi na projev deficitu zinku.
	TUCKER a SALMON (1955, cituje UNDERWOOD 1966) ve svých experimentech jasně demonstrovali vztah zinku a vápníku k parakeratóze a růstu odstavených selat. Zvířatům zcela postačovaly dávky sestávající z pšeničného a sójového extrahovaného šrotu nebo z pšeničného šrotu a bavlníkového extrahovaného šrotu s obsahem 34 ppm a 44 ppm tehdy, jestliže zároveň obsahovaly 0,65 % a 0,95 % vápníku. Když však byly dávky obohaceny 1,5 % CaCO3 nebo 1,5 % Ca3(PO4)2, byly zaznamenány významné deprese růstu a vysoký výskyt parakeratózy. Obojí však mohlo být léčeno zvýšenými hladinami zinku (UNDERWOOD, 1966). 	
	LANTZSCH aj. (1988) uvádí, že doplněk zinku zvyšuje stravitelnost zinku, retenci zinku v kostech, koncentraci zinku v plazmě, stejně jako aktivitu alkalické fosfatázy v plazmě a střevní sliznici. Dále uvádí, že při zvýšeném příjmu zinku je negativně ovlivněna zdánlivá stravitelnost vápníku. To potvrzuje i KEJMAR aj. (1980), kteří uvádí, že vápník působí nepříznivě na metabolismus zinku v zažívacím traktu, dochází ke snížení přírůstku a zvyšuje se počet zvířat postižených parakeratózou. Naopak nadbytečný zinek v organismu je ukládán nejvíce v kostech a v zubech, přičemž se zde obsah vápníku snižuje. Oproti tomu však jsou však popsány i opačné závislosti, kdy zvýšená hladina zinku ve směsi zvyšuje stravitelnost vápníku (MORGAN aj. 1969, cituje LANTZSCH aj. 1988).
	Zinek se obtížně uvolňuje také z fytátů. Fytáty jsou obsaženy v krmivech rostlinného původu. Jestliže jsou však tato krmiva autoklávována nebo jsou zpracována s chelátovými činidly, jako například etylendiaminotetraoctovou kyselinou (EDTA), velká část vázaného zinku je uvolněna a tím se tato krmiva stávají mnohem efektivnějším zdrojem zinku pro prasata a drůbež (BOBIELYIA aj., 1988).
	Na mnoha druzích zvířat bylo dokázáno, že nedostatek zinku vede ke snížení obsahu vitamínu A v plazmě i přes vysoký obsah vitamínu A v játrech a potravě. Daná disproporce je vysvětlována snížením koncentrace transportního proteinu RBP (Retinol binding protein) při nedostatku zinku, čímž je porušena mobilizace vitamínu A z jater (MILLER a KORNEGAY, 1983). KIRCHGESSNER aj. (1989) ověřovali tyto vztahy mezi zinkem a vitamínem A, avšak pochybují na základě svých pokusů o účinné interakci mezi zásobováním organismu zinkem a obsahem vitamínu A v játrech a obráceně. Přiklánějí se k názoru, že nedostatek zinku se projeví spíše nepřímo vlivem sníženého příjmu krmiva, kterým se vztahy mezi vitamínem A a nedostatkem zinku mohou vysvětlovat. V rozporu s výše uváděným tvrzením RICHTER a aj. (1989) popisují zvýšení koncentrace vitamínu A v plazmě a játrech při doplňku zinku. Oproti ostatním zprávám, se však nejednalo o pokus s deficitem zinku ve směsi, ale zinek byl přidáván k dietě, která již obsahovala optimální množství zinku.
	Interakce zinku a selenu sledovali ve své práci HOUSE a WELCH (1989), a uvádí, že selen zhoršuje vstřebávání zinku a naopak, že zinek zhoršuje absorpci selenu. Byly také popsány interakce mezi fosforem a zinkem. Podle BARHOUMA aj. (1989) vede deficit fosforu k přerozdělování zinku v těle. Mírný deficit fosforu vede u koz k signifikantnímu snížení obsahu zinku v plících a ledvinách a k signifikantnímu zvýšení zinku v aortě a srdečním svalu. Oproti tomuto COLE a HARESIGN (1985) uvádí, že zvýšený obsah fosforu ve směsi snižuje stravitelnost zinku.
	ROTH aj. (1988) uvádí negativní vliv přídavku kyseliny fosforečné na stravitelnost vápníku, hořčíku a zinku. Stravitelnost těchto prvků se snížila, což se ale dále neprojevilo změnou retence. 
	Některé zprávy uvádějí, že zvýšený přísun zinku může působit proti toxicitě kadmia (RUSEK a ČELECHOVSKÁ, 1988).
	Používání alkoholu snižuje koncentraci zinku v plazmě a krvi a zvyšuje vylučování zinku močí (FAIRWEATHERTAITOVÁ, SOUTHONOVÁ a PIPER, 1989). 
	Zvláštní vztah panuje mezi zinkem a mědí.  Měď může nahrazovat ve vazbách zinek a naopak zinek může vytěsňovat měď. Jestliže je měď absorbována a deponována v játrech, což obvykle nastane u přežvýkavců po přidání síranu měďnatého do krmiva nebo u monogastrických zvířat v podmínkách zvýšené absorpce (ZALABÁK aj. 1980, GORJAČEV a KRISJAN, 1988), pak hladina zinku v játrech klesá a objevují se symptomy deficience. Tyto symptomy vedou k poruchám plodnosti. Deficit zinku se však neprojevuje, jestliže souběžně s úrovní mědi je zároveň zvyšována i hladina zinku. Interakce mezi zinkem a mědí je také potvrzena tím, že zinek poskytuje ochranu před toxicitou mědi u prasat. Existuje však i opačný vztah, to znamená, že zinek je schopen vytěsňovat z jater měď. Toto se podílí na anémii, kterou vyvolávají vysoké dávky zinku, kde navíc zinek vytěsňuje z vazeb i železo. Krvetvorba je u intoxikace zinkem omezena jak mědí, tak železem.
	AST aj. (1989) uvádí zajímavé vztahy týkající se obsahu mědi a zinku v krevní plazmě novorozených selat. U narozených selat byl naměřen vyšší obsah zinku v plazmě než u prasnic matek, zjevně daný vyšší transportní kapacitou placenty pro zinek. Naproti tomuto situace s obsahem mědi v plazmě novorozených selat je opačná. Obsah mědi je o mnoho nižší u selat než u prasnic, takže se předpokládá, že tento obsah nemůže být ovlivněn krmením prasnic. Autor se domnívá, že placenta v tomto případě slouží jako tlumič bránící zvýšení hladiny mědi v krvi selat nad optimální hranici. 
	KEJMAR aj. (1980) popisují i vzájemné závislosti v metabolismu mědi a zinku. Vysoký obsah mědi v játrech při nadměrném příjmu mědi v krmivu téměř úplně vytěsní zinek z jater. Při doplňcích mědi do krmiva existuje tedy reálné nebezpečí, že obsah zinku v krmivu, který normálně postačuje plně ke krytí potřeb živočišného organismu může být v důsledku dávek mědi deficitní. POND aj. (1990) udávají opačnou závislost, kdy zvýšením hladiny zinku dochází ke snížení retence mědi. Antagonismus obou prvků je tedy zřejmě oboustranný. Autoři dále udávají, že při hladině mědi ve směsi vyšší než 11 mg nedochází k projevu deficitu mědi ani při vysokých dávkách zinku v krmivu (5 000 mg  kg-1 směsi).
	 Vzájemný antagonismus je připisován GEORGIEVSKIM aj. (1982) také vztahům železa a zinku. Toto však popírají ve své práci FAIRWEATHER-TAIT a SOUTHON (1989). Autoři se domnívají, že zinek nemá vliv na retenci železa. Uvádí pouze, že vyšší obsah železa redukuje stravitelnost zinku, přičemž tato retardace se projeví pouze při vysokém poměru Fe : Zn (10 : 1). Pokud je však celkový obsah (železa a zinku) nízký, neprojeví se ani tento široký poměr negativně na retenci zinku. 
	Na základě antinutričního působení kyseliny fytové stanovili PALLAUF aj. (1991) potřebu zinku u selat mezi 80 - 100 mg  kg-1 krmiva. V dietě bez fytátů a kyseliny fytové stačí k pokrytí potřeby selat 20 mg  kg-1 zinku, přičemž HANKINS aj. (1985, cituje PALLAUF aj., 1991), uvádějí 11 mg zinku na kg diety jako dostačující. Byl stanoven poměr kyselina fytová / zinek 12 : 1 u diety obsahující 0,7 % kyseliny fytové. V pokusech pak byla potvrzena závislost mezi tímto poměrem a stravitelností zinku. Pokud jsou hodnoty koeficientu vyšší než 12 je využitelnost zinku negativně ovlivněna. Po přídavku fytáz se zlepšuje zdánlivá stravitelnost o 17 - 25 %, v některých případech až o 30 %. 
	Dalším antinutričním faktorem diskutovaným v souvislosti s potřebou zinku jsou glukosinoláty, které ve spojení s deficitem jódu snižují hladinu zinku, mědi a alkalické fosfatázy v krevním séru, v játrech a obsah zinku v kostech. Přičemž již při malém doplnění jódu (0,0625 mg do kg směsi) se hladina mikroelementů a vitamínu A v krevním séru nemění (SCHNE aj. 1991).
	Poruchy v resorpci zinku mohou být také vyvolány poruchami v hospodaření s vitamínem D. Jak udává SCHMITT (1991), přídavek vitamínu D zvyšuje obsah zinku v plazmě.

2.2.4. PROJEVY A DIAGNÓZA DEFICITU ZINKU
	Klinické a patologické projevy nedostatku zinku se mění v závislosti na druhu, pohlaví a věku. Vždy se však dostavuje zastavení nebo zpomalení růstu a poškozování kůže a jejich produktů (vlasy, vlna, atd.). 
	Laboratorní kritéria, týkající se hodnocení a diagnózy nedostatku zinku, jsou založena na přímém a nepřímém měření. Zinek může být přímo měřen v plazmě, srsti, moči a výkalech. Při klinické diagnostice se používá hlavně stanovení zinku v plazmě. Ačkoli jde o poměrně jednoduchou zkoušku, je zde riziko kontaminace během odběru a zpracování, a proto musí být těmto úkonům věnována dostatečná pozornost. Zjišťování obsahu zinku ve vlasech či srsti vyžaduje složitější metodu a může být ovlivněno řadou faktorů. Nejpoužívanější je stanovení zinku ve výkalech a v moči.
	Nepřímá měření zahrnují měření obsahu metaloenzymů zinku v plazmě, z nichž nejčastěji klinicky používané je stanovení aktivity alkalické fosfatázy. Dále může být použito stanovení albuminu, transferrinu, prealbuminu či retinol vazebného proteinu, jejichž hladina je snížena při deficitu zinku. Další nepřímé metody ke zjištění nedostatku zinku jsou měření pomocí aktivity ACE (Angiotensin converting enzyme) a kinázy-I (WHITE aj. 1985). Aktivity obou peptidáz obsahujících zinek klesají při snižujícím se obsahu zinku v plazmě.
Deficit zinku může být zapříčiněn:
1) nedostatečným obsahem zinku v krmivu
2) přítomností antinutričních faktorů
3) poruchami trávení
4) dlouhotrvající a namáhavou prací (KLOS aj. 1989)
Projevy deficitu zinku u většiny druhů zvířat (CUNNANE, 1984):
1) inhibice růstu                                      	7) snížení příjmu krmiva
3) sterilita obou pohlaví			8) těžkosti při porodech
4) zvýšený výdej vody kůží		9) snížená imunitní odpověď
5) kožní léze					10) změny v ochlupení a srsti
6) snížená natalita potomstva		11) zeslabení krevních vlásečnic
	Při nedostatku přívodu zinku v krmné dávce nebo při jeho špatném využívání můžeme u prasat pozorovat ztrátu chuti ke žrádlu, zaostávání v růstu, zvýšení spotřeby krmiva na kg přírůstku, poruchy metabolismu tuků, sacharidů a bílkovin a poruchy reprodukčních schopností samic a samců (POND aj., 1985).
	Při deficitu zinku se u kanců snižuje vylučování hypofyzárních gonadotropinů, androgenu a testosteronu, dochází k atrofii varlat, poruchám spermiogeneze a zpomaluje se vývoj primárních a sekundárních pohlavních znaků. Zinek se podílí i na motilitě a penetraci spermií.
	U prasnic je zinek potřebný při syntéze prostaglandinů a kyseliny arachidonové. Ovlivňuje regulační mechanismus vylučování prolaktinu z předního laloku hypofýzy a kontrakce děložního svalstva při porodu. Nedostatek zinku u březích prasnic zapříčiňuje zpomalení vývoje plodu, kongenitální malformace, nepravidelné a těžké porody, sníženou laktaci a nízkou životaschopnost narozených mláďat. Nepříznivý vliv na vývoj pohlavních žláz může být způsobován zinkem i dodatečně tak, že deficit zinku redukuje produkci gonadotropinu a následně pak produkci androgenu. Omezené údaje o vlivu zinku na prasnice ukazují, že suboptimální hladiny zinku snižují velikost vrhu a obsah zinku v tkáních selat. HOEKSTRA aj. (1967) nezaznamenal žádné abnormality ve vývoji plodu nebo chování matky. 
	MILLER aj. (1968) popisuje abnormality kostry nalezené u plodu způsobené buď deficitem zinku nebo manganu a redukce velikosti a síly femuru u selat deficitních na zinek, ale tento vliv se zvětšuje při limitovaném krmení. Rostoucí prasničky a kanečci mají vyšší potřebu zinku než kastráti, což je  způsobeno jejich vyšší potřebou proteinu (nutno si uvědomit, že zinek působí v metabolismu nukleových kyselin a proteinů). Hladina zinku v mléce je při jeho nedostatku snížená, což se nepříznivě projevuje ve vývoji mláďat. Snížený obsah zinku v krmné dávce prasnic snižuje velikost vrhu a obsah zinku v tkáních mláďat. Deficit zinku rovněž potlačuje všechny etapy pohlavního cyklu (LAMAND a PERIGAUD, 1973).
	UNDERWOOD (1966) uvádí jako příznaky deficience zinku u mladých prasat subabnormální růst, depresi chuti doprovázenou špatnou chutí k příjmu krmiva a parakeratotické zranění kůže.
	Biochemické změny v krvi a tkáních doprovázející funkční a strukturární změny vyvolané deficiencí zinku, nejsou tak přesně a dobře definovatelné, jako při nedostatku jiných prvků. Hladiny zinku ve zdravé krvi, plazmě nebo séru se začínají snižovat v periodě několika týdnů od začátku podávání Zn - deficitního krmiva. Začne také klesat množství sérového albuminu a stoupat hladina sérového globulinu, která signalizuje pokračující nedostatek zinku. Krevní změny jsou doprovázeny poklesem koncentrace některých enzymů v séru, patrné je to u alkalické fosfatázy a amylázy.
	Hypozinkémie také souvisí s oslabením imunitních reakcí zprostředkovávaných         T - lymfocyty. KEEN aj. (1990) uvádí jako příznak deficitu zinku leukopenii, tedy snížení počtu leukocytů v periferní krvi pod fyziologickou hranici. Dále uvádí, že deficit zinku vyvolává atrofii thymu, redukuje počet T - lymfocytů a přímo ovlivňuje jejich proliferaci, čímž se stávají zvířata přístupnější přílivu patogenů. BUNDY a GOLDEN (1987, cituje BEŇUŠKA 1991) došli na základě pozorování k závěru, že dochází vlivem hluboké deprese imunitního systému i k všeobecnému rozšíření parazitů v hostitelských populacích.
	U rostoucích prasat vyvolává nedostatek zinku parakeratózu, dochází ke snížení příjmu krmiva a snížení přírůstku. Výskyt parakeratózy a deficit zinku bývá spojen i s deficitem esenciálních mastných kyselin. Jak uvádí CUNNANE (1984), esenciální mastné kyseliny (EMK) mají tvořit 2 - 5 % množství stravitelné energie. Toto množství samo o sobě však nezajistí utilizaci a musí být přítomny patřičné kofaktory, které prezentují regulační mechanismy (desaturaci, elongaci, esterifikaci a syntézu prostaglandinů). Deficit těchto kofaktorů jejichž součástí je částečně i zinek může indukovat sekundární deficit EMK, i když jejich příjem je adekvátní.
	U prasnic při nedostatku zinku jsou při porodu selata menší a vrh méně početnější. To potvrzuje práce KALINOWSKEHO aj. (1986). Uvádí, že celková váha vrhu při narození a ve věku 1 a 2 týdny byla nižší u prasniček krmených nedostačujícím množstvím zinku a deficit zinku měl vliv na minerální složení mléka. U selat od matek krmených nedostačujícím množstvím zinku byla věku 2 týdnů vyšší mortalita, nižší obsah zinku a vyšší obsah mědi v plazmě. 
	 Při určování, zda se jedná o deficit zinku, je nutno vycházet z kombinací jednotlivých příznaků, které, jestliže se vyskytnou sami, mohou signalizovat i jiné nedostatky. Nejtypičtějšími příznaky jsou: alopecie, dermatitidy a parakeratotická kožní zranění. Stejné příznaky však můžeme pozorovat i jako důsledek nedostatku vitamínu A, nedostatku železa a toxicity selenu (HOUSE a WELCH, 1989).
	V případě vzniku deficitu (častěji vzniká u prasat a drůbeže než u pasoucích se přežvýkavců), lze zinek podávat buď v injekcích nebo v krmivu jako lizy a minerální přísady, obsahující 1 - 2 % zinku. Do krmiva lze použít oxid, uhličitan i síran zinečnatý (GEORGE, 1957).
	Roku 1958 uveřejnil SMITH výsledky svého výzkumu o minimu potřeby zinku pro růst prasat. Při těchto pokusech krmil mladá prasata dávkou, která obsahovala 0,66 % vápníku, 0,47 % fosforu a 16 ppm zinku s proteinem, připraveným ze sójové moučky, jako jediného zdroje bílkovin. Krmivo bylo doplněno oxidem zinečnatým, který zabezpečil tyto úrovně zinku: 21, 26, 31, 36, 41 a 46 ppm. Rychlost růstu a efektivnost využití krmiva se zlepšovala až do maxima 46 ppm, ale vymizení projevů parakeratózy se dosáhlo už při 41 ppm. Ukázalo se, že zinek v základní dietě byl relativně nevyužitelný v závislosti na přítomnosti kyseliny fytové a její vazbě na zinek. V závislosti na těchto tendencích se dá usoudit, že dostatečným množstvím zinku na uhrazení jeho potřeby u prasat se jeví množství 45 - 50 ppm při normálních hladinách vápníku u obou druhů krmiv. Při dvojnásobném, popřípadě i větším obsahu vápníku je nutno zvýšit dávky zinku na 60 - 80 ppm.     
	Minimum potřeby zinku se liší podle druhu hospodářských zvířat, podle chemické formy, ve které se zinek vyskytuje, podle vlastností krmiva (jedná se hlavně o obsah vápníku) a podle míry využití.

2.2.5. TOXICITA ZINKU
	Pro nepříliš vysokou toxicitu zinku existuje široký rozsah, ve kterém je jeho příjem bezpečný. Od dávek nezbytných pro optimální vývoj, po dávky, které způsobují projevy onemocnění z přebytku zinku, je poměrně široké pásmo.
	Při akutních otravách zinkem se zvyšuje jeho obsah v játrech a v mléce, projevuje se malátnost, snižuje se chuť k žrádlu, objevují se průjmy, anémie (následkem porušení metabolismu mědi). Po vyloučení zinku z krmné dávky a doplnění solí železa a mědi se toxikóza rychle ztrácí (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).                                         
	Prasata projevují poměrně velkou odolnost. U mladých odstavených prasat nezpůsobují hladiny 1 000 ppm zinku ve formě uhličitanu nebo síranu projevy onemocnění ani po nepřetržitém několikatýdenním zkrmování (MILLER a KORNEGAY, 1983). Při vyšších úrovních (1 g  kg-1 po dobu více než jednoho měsíce) vyvolal zinek potlačení růstu a příjmu potravy (HARPER, 1977). U těchto zvířat byly navíc pozorovány záněty trávícího ústrojí, kloubů a kulhavost. Mortalita se dostavuje při dosažení hladin 4 000 - 8 000 ppm zinku.
	Mechanismus toxicity zinku není dostatečně prostudován. U krys způsobuje zinek depresi růstu. Akutní intoxikace zinkem vyvolává hypochromní, mikrocytární anémií, snížení počtu erytrocytů s výskytem jejich nezralých forem a zvýšení počtu leukocytů. Jestliže byl obsah zinku v dietě nižší než 0,25 % (podáno jako ZnCl2 nebo ZnCO3), nebyl pozorován u krys žádný významný účinek, avšak již při dvojnásobném obsahu zinku (0,5 % ZnCl2) v dietě byl potlačen růst a zvířata hynula. ZnCO3 nebo ZnO však potlačují růst až při dosažení hladiny 1 % v dietě (SADASIVAN, 1951). U březích krysích samic přidání ZnO do potravy (dávka 4000 g  g-1) způsobuje smrt a resorpci plodů (MARHOLD, 1980).
	Růstová deprese je způsobena převážně snížením spotřeby krmiva, zvláště jako výsledek nechutnosti krmiv s vysokým obsahem zinku. Anémie je primárně způsobena deficiencí mědi a železa u zvířat, kterou zinek, podávaných ve velkých dávkách, vyvolává.   
	Při zkoumání vlivu Zn2+ iontů na pigmentované buňky in vitro byl zaznamenán výrazný inhibiční účinek. Toxické působení Zn2+ ve sledovaných buněčných systémech bylo vyšší než působení Fe2+, Mn2+, Cu2+ a Co2+ iontů téže koncentrace. Výsledky ukazují, že Zn2+ ionty působí inhibičně a cytotoxicky in vitro zhruba od koncentrace 10-4 mol  l-1 (BOROVANSKÝ, RILEY a NEČAS, 1988). 
	Podmínkou toxického působení Zn2+ iontů je jejich vstup do buněk. Přidáním chelatačního agens EDTA bylo možno působení Zn2+ (jedná se o pokusy in vitro) zcela potlačit. Zn2+ ionty mohou vstupovat do buněk dvěma cestami:
	1) s využitím transferrinu jako nosiče
	2) cestou kanálů pro Ca2+
	BOROVANSKÝ, RILEY a NEČAS (1988) soudí, že nejpravděpodobnějším mechanismem výrazného cytotoxického působení Zn2+ in vitro by mohlo být vytlačení iontů jiných kovů z kardinálních intracelulárních míst. Je možné, že oním mechanismem by mohlo být např. vytlačení iontů železa z porfyrinů s následným narušením elektronových transportních systémů. Toto toxické působení Zn2+ se však projevuje velmi málo při působení in vivo. Nízká toxicita zinku může být připsána:
	1)	homeostatickým mechanismům, jež regulují gastrointestinální absorpci a exkreci Zn
	2) možnosti rychlé redistribuce v těle
	3) buněčným adaptivním mechanismům
	Zajímavé výsledky prezentuje ve své práci POULSEN (1989). Na základě zpráv o léčivém vlivu zvýšené hladiny zinku na průjmová onemocnění provedl pokus, ve kterém selatům po odstavu v době 1 - 3 týdny zkrmoval směs s odstupňovanou hladinou zinku       (0 -  4 000 mg  kg-1). Zjistil, že aplikace směsi s obsahem 2 500 mg zinku ve formě ZnO po dobu dvou týdnů po odstavu měla značný vliv na výskyt průjmových onemocnění a tělesnou hmotnost selat v 7 týdnech věku.
	Při předávkování a vzniku akutních otrav dochází ke zvýšení obsahu zinku v játrech a v mléku, projevuje se malátnost, snižuje se chuť ke žrádlu, objevují se průjmy, a charakteristická je, jak uvádí ENSMINGER aj. (1990), následkem poruch metabolismu mědi a železa anémie. Po vyloučení zinku a po doplnění mědi a železa se projevy toxikózy rychle ztratí.  
 
 2.2.6. VLIV VĚKU NA STRAVITELNOST ZINKU
	Srovnáme-li obsah zinku v těle podle věku zjistíme, že mladá zvířata, či novorozená selata mají nejvyšší obsah zinku v těle. Jak udává VOJNAR (1953) podle jím zjištěných údajů je u lidí nejvyšší množství zinku obsaženo u novorozenců. S ohledem na výživu mateřským mlékem, což je potrava zinkem chudá (2 mg na litr) dochází ke snižování obsahu zinku v organismu dítěte a teprve po přechodu na smíšenou potravu se začíná obsah zinku v těle zvyšovat. Autor dále uvádí, že novorozenci využívají zásoby zinku nahromaděné během intrauterinního vývoje v játrech. 
	Vstřebávání zinku je vyšší u mladých zvířat a při sníženém obsahu zinku v organismu, zatímco nižší využití bylo pozorováno po perorálním podání velkých dávek zinku za přítomnosti interferujících faktorů v dietě. 
	Podle KEJMARA aj. (1980) se zinek vstřebává z 10 - 40 %. GEORGIEVSKIJ aj. (1982) uvádějí, že se úroveň vstřebávání zinku u prasat snižuje s věkem. Největší retence je u sajících selat. V této charakteristice se tedy zinek podobá ostatním prvkům.
	Tak například u vápníku uvádí SCOTT a McLEAN (1981), že jehňata vstřebávají vápník efektivněji než dospělá zvířata. Také NEHRING (1955) dospívá ke stejným závěrům a navíc totéž potvrzuje u prasat. ERMENKOV (1978) u drůbeže. ZMRHALOVÁ (1983) konstatuje, že využití vápníku klesá u kuřat s věkem denně o 0,478 %. 

2.2.7. METABOLISMUS ZINKU 
	Vstřebávání zinku v trávícím ústrojí je pravděpodobně regulováno, podobně jako je tomu u železa, buňkami střevní sliznice (STŘÍŽ, 1988). Ke vstřebávání zinku dochází největší měrou v tenkém střevě. Zinek je z krmiva transportován do střevní buňky aktivně pomocí transportních proteinů přes kartáčkový lem buněk. Při zvýšeném obsahu zinku může být tento proces díky nízkomolekulární hmotnosti přenášených ligandů podpořen také difúzním procesem. Část přijatého zinku je přímo transportována do plazmy, ale převážná část přijatého zinku je zachycena v cytosolech střevních buněk, které slouží jako zásobárna. Podle HENDRICKSE aj. (1988) je zinek transportovaný do plazmy přibližně z 15 % pevně vázán na makroglobulin, v malém množství je vázán na aminokyseliny a většina je vázána na albumin. GEORGIEVSKIJ aj. (1982) udává poměr pevně vázaného zinku v globulinech a labilně vázaného v albuminech 1 : 2. Princip vstřebávání zinku je znázorněn na obrázku 2.
	V buňce se podstatná část zinku nachází v cytosolu, část zinku je vázána na thionein, nízkomolekulární protein s vysokou schopností vázat zinek a měď za vzniku metalothioneinu (MT). Jak uvádí RICHARDS (1989), působí MT v buňce jako autoregulační nitrobuněčný tlumič pro zinek a měď. Je-li zvýšena hladina volného zinku nebo mědi v buňce, dochází k zaplavení již existující zásoby thioneinu a volné kovy mohou vejít v interakce s jinými proteiny, které působí jako vyrovnávací faktory. Tyto proteiny se spojují s MT geny a indikují syntézu thioneinu. Podle COUSINSE (1985) je tvorba thioneinu regulována do jisté míry i hormonálně. Uvádí na základě výzkumu jaterního metabolismu, že syntéza thioneinu při zvýšeném výkonu jedince a při stresu je ovlivňována hormony adrenalinem, glukagonem a kortikoidy. Nově vytvořený thionein se váže s volným zinkem či mědí a utlumí zvýšenou hladinu těchto prvků v buňce. Při klesání zvýšené hladiny se také brzdí syntéza thioneinu. Zinek z MT je uvolněn při degradaci proteinu v lysozomech. Měď či zinek mohou být alternativně použity přímo z MT jako ligandy pro tvorbu metaloenzymů a nebo ostatních metaloproteinů. Pravděpodobná se jeví též možnost sekrece zinku vázaného v MT přímo do plazmy. 
	HEMPE a COUSINS (1992) uvedli jako další nosič zinku během jeho transportu střevní stěnou CRIP (Cystine rich intestinal protein). Autoři zjistili, že 40 % resp. 14 % zinku bylo vázáno v CRIP a 4 % resp. 59 % v MT u krys krmených deficitní dávkou resp. odpovídající dávkou zinku. 
	Proces absorpce spočívá v rychlém postupu zinku do buněk sliznice a v jeho poměrně pomalém transportu do krevního řečiště. Resorbovaný zinek se transportuje do jater, sleziny a slinivky, kde se vytváří mobilizovatelná rezerva.
	 Využití zinku ovlivňuje i jeho chemická forma. Nejlépe se resorbuje v trávícím traktu ze síranu zinečnatého a to o 14 - 42 % (KEYZER aj., 1983).
	Stravitelnost je závislá na složení směsi. Obecně se uvádí, že nejvyšší stravitelnost zinku je z krmiv mléčného původu. BEŇUŠKA (1991) uvádí, že například kasein vstřebávání zinku zvyšuje. Lepší využití zinku z mléčných zdrojů u selat popisují ve své práci BOBILYIA aj. (1985). Uvádí, že využití doplňku zinku z mléčných krmiv pro selata bylo vyšší než při doplnění do směsí, kde byla zastoupena sójová mouka. FLYNN aj. (1988) uvádí stravitelnost zinku u krys krmených dietou na základě sušené syrovátky 87 - 91 %.
	Potřeba zinku závisí na věku, rychlosti růstu, pohlaví, typu diety, hladině mědi a vápníku v dietě i na zdroji zinku (ZEMAN aj., 1988). Podle ARC (1981) diety s vysokým podílem mléčného proteinu dávají uspokojivé výsledky i při obsahu 6 - 16 mg zinku na kg. Pokud je ovšem mléčný protein nahrazen sójovým proteinem, parakeratóza se projevuje i při hladinách 27 - 36 mg  kg-1 směsi.
	MILLER a KORNEGAY (1983) uvádí různé hladiny toxicity zinku při použití oxidu zinečnatého (který je v současné době se síranem zinečnatým hlavním zdrojem zinku v minerálních doplňcích) a uhličitanu zinečnatého. Autoři zabývající se využitelností zinku z různých zdrojů uvádí rozdíly při použití organických a anorganických zdrojů. Obecně se udává stravitelnost organických sloučenin zinku vyšší než stravitelnost anorganických sloučenin. Je známo, že stopové prvky jsou nejlépe využitelné (z anorganických forem) ve formě síranů, které však nemohou být použity ve větší míře, protože snižují účinek lipofilních vitamínů. Podle výsledků WEDEKINDA aj. (1992), je relativní využitelnost zinku z použitých zdrojů ve srovnání se síranem zinečnatým následující: ZnSO4 100 %, ZnMet (zinek ve vazbě s metioninem) 117 % a ZnO 61 %. Opačného názoru jsou HILL aj. (1986), kteří na základě svých pokusů připisují ZnSO4 a ZnMet stejnou biologickou hodnotu. Také ENSMINGER aj. (1990) udávají pro jednotlivé zdroje zinku (ZnCO3, ZnSO4, ZnO) stejnou využitelnost.
	V krvi je zinek ze 75 % vázán v plazmě (především na bílkovinách), z 22 % na erytrocytech a ze 3 % na leukocytech (KEEN a GERSCHWIN, 1990). Po intravenózním podání 65Zn mizí rychle z krve a objevuje se ve vysoké koncentraci v pankreatu, játrech, slezině, ledvinách a pouze v nízkých koncentracích ve svalech a v mozku.
	Zinek, který se nachází v plazmě, játrech, pankreatu a v kostře, tvoří rychle metabolizovatelný rezervní fond. Při nedostatku v krmné dávce se zinek z těchto orgánů odčerpává,  přičemž se koncentrace ve svalech a mozku nemění. Při akutním deficitu zinku rychlost jeho odčerpávání nekompenzuje potřebu a vznikají příznaky deficience (GEORGIEVSKIJ aj., 1982). 
	Vstřebaný zinek postupuje z krevní plazmy do kostry (a lokalizuje se v centrech mineralizace), do jater a jiných měkkých tkání. Při perorální aplikaci 65Zn není stupeň jeho akumulace ani rychlost metabolismu v různých tkáních stejná. Vrchol aktivity 65Zn v játrech přežvýkavců se po perorální aplikaci objevuje za 1 - 3 dny. Pak 2 - 4 týdny aktivita 65Zn rychle klesá a na konec je její klesání plynulejší. Za stejných podmínek se 65Zn hromadí v erytrocytech, svalech a kostech během několika týdnů po perorálním podání (MILLER aj. 1967, cituje GEORGIEVSKIJ aj. 1982). Při intravenózní aplikaci 65Zn má jeho časová dynamika za stejných zákonitostí jiný charakter.
	Zinek v plazmě nebo zinek vázaný v bílkovinách je přímým zdrojem tohoto prvku pro mléko, ve kterém se nachází buď ve stabilních nebo labilních komplexech s kaseináty. Asi 10 % zinku v mléce tvoří ultrafiltrovatelné frakce. V tuku a v albuminech je vázáno jen bezvýznamné množství zinku, v mlezivu je jeho koncentrace třikrát až pětkrát vyšší než v mléce.
	Účinný homeostatický mechanismus pro zinek funguje tedy na úrovni střeva, homeostáze se udržuje změnami hodnoty absorpce a endogenní fekální exkrece zinku (GEORGIEVSKIJ aj., 1982). 
	Ve výživě prasat má zinek význam jako složka nebo aktivátor důležitých enzymů a hormonů.
	Krmení suchou směsí podporuje výskyt parakeratózy více než mokré krmení (LEWIS aj., 1957) a je pravděpodobné, že je to způsobeno hydrolýzou fytátu v dietách, které jsou navlhčeny (FRAPE aj., 1979).
	Deponace zinku probíhá v době nitroděložního růstu exponenciálně. Podle PALLUDANA a WEGGERA (1976) představuje retence zinku v 80 dni březosti  průměrně 3 mg za den, zatímco těsně před porodem se ve vrhu zadržuje denně 20 mg. KANTMINENE (1970) uvádí, že celkem se v gravidní děloze deponuje 271,4 mg zinku, z čehož podle HANSARDA (1970, cituje GEORGIEVSKIJ aj. 1982) připadá na plody 214,4 mg, na placentu 55,8 mg a na placentární tekutinu 1,4 mg.
	Největší podíl zinku využívají sající selata. Podle poznatků PALLUNDANA a WEGGERA (1976), které získali radioizotopovými výzkumy, je absorpce u selat v rozpětí  81,7 - 87,7 % (24 hodin po aplikaci 65Zn) a nezávisí na stavu zásob zinku v organismu narozených selat. Po odstavu selat je retence zinku nižší. V pokuse se selaty s průměrnou živou hmotností 21,8 kg zjistil LEIBETSEDER (1971), že při krmení běžnými krmivy (50 % ječmene, 19,5 % kukuřice, 11,25 % rybí moučky, 8,9 % pšeničných otrub a různé přísady) představuje retence zinku v průměru 39 %.
	V pokuse BERRY aj. (1961) s vepři s hmotností 21 kg zjistili, že z krmné dávky, obsahující 29 mg zinku, 5,9 mg vápníku a 5,5 g fosforu v sušině se zinek využívá přibližně z 27 %. V pokuse, ve kterém se k základní krmné dávce přidávalo 71 mg zinku v podobě síranu zinečnatého, byla retence vyšší, cca 31 %. Je třeba poznamenat, že absorpce zinku se zjišťovala 5 týdnů od počátku experimentu, tedy získané hodnoty retence charakterizují prasata s hmotností přibližně 35 kg.
	Zatím je málo údajů o retenci zinku u prasnic. V pokusech s březími prasnicemi ve věku 12 měsíců, pomocí radioaktivního zinku zjistil HANSARD (1970, cituje GEORGIEVSKIJ aj. 1982), že skutečná absorpce tohoto prvku představuje 10 %.
	TUCKER a SALMON (1955) poprvé popsali, že doplněním zinku do krmné dávky lze předcházet nebo léčit parakeratózu. Prasata onemocní parakeratózou při primárním nebo sekundárním deficitu zinku. Parakeratóza je akutní nebo chronické onemocnění epidermální vrstvy kůže charakterizované parakeratózními změnami. Nejčastěji postihuje prasata ve věku   2 - 4 měsíců, respektive v hmotnostní kategorii 40 - 50 kg, méně často mladší nebo starší zvířata. Úmrtnost může dosáhnout až 100 % (VRZGULA aj., 1990).
	Podle jiných autorů (JAWORSKI, 1990) je příčinou parakeratózy nedostatek živočišné bílkoviny, vitamínů (především vitamín A) a sloučenin vápníku a zinku. Nemocí jsou postižena selata brzy po narození, nejčastěji 2 - 5 den života, méně často 2 - 3 týden.
	Někteří autoři (GABRAŠANSKI a NEDKOVA, 1975) připisují nemoci endemický charakter.
	Podstatou změn kůže, srsti a rohoviny paznehtů při deficitu zinku je nadměrná tvorba nedostatečně zrohovatělého keratinu, přičemž epidermální buňky mají buněčná jádra i v nejvyšších vrstvách epidermu. Při nedostatku zinku se snižuje aktivita metaloenzymů, narušuje se proteosyntéza, mineralizace kostní tkáně a vznikají poruchy reprodukce.
	Klinické příznaky parakeratózy u prasat začínají sníženou chutí k žrádlu, zpomalením růstu, hubnutím a parakeratózními změnami na kůži, Na kůži se vytváří červenavé skvrny, na kterých se rychle vyvíjí pupence velikosti čočky. Skvrny a pupence spolu splývají. Toto makulopapulózní stádium se lokalizuje na břiše, vnitřních stranách stehen, uších a rypáku. Pupence se za několik dní mění na červenohnědé keratinové chrásty, které lze pozorovat nejdříve na distálních částech pánevních končetin, odkud se šíří na perineum, hřbet a další části těla. Kůže ztrácí elasticitu, praská a v důsledku sekundární infekce se často tvoří abscesy. Kožní změny jsou provázeny svěděním. U prasat kromě změn na kůže zjišťujeme kratší stehenní kost a u mladých kanců mikroorchie. 
	 Průběh onemocnění je subakutní nebo chronický. Mění se podle rozsahu kožních afekcí a složení krmné dávky, respektive podle přísunu zinku v krmivu. Lehké případy se mohou do 14 dnů úplně vyléčit, zatím co při kožních formách onemocnění trvá 6 - 8 týdnů. 
	Diagnóza se stanoví na základě klinických příznaků, histologického vyšetření a snížené koncentrace zinku v krevním séru (pod 12 mol  l-1).
	Nemocným prasatům se přidává do krmiva oxid, síran nebo uhličitan zinečnatý v dávce 0,5 g na kus a den během 3 - 4 týdnů. Prevence spočívá v aplikaci těchto minerálních doplňků v poloviční léčebné dávce během potencionálního nebezpečí vzniku onemocnění. Prevence vyžaduje i optimální příjem vápníku a zinku v krmné dávce. Pro krmnou dávku prasat by tento poměr měl být 1 : 120 (VRZGULA aj., 1990).
	Po zjištění, že nedostatečné zásobování prasat zinkem zapříčiňuje parakeratózu, se uskutečnilo mnoho pokusů, jejichž cílem bylo určit optimální koncentraci tohoto stopového prvku v krmivech a krmných dávkách pro různé věkové skupiny prasat. Publikované údaje o této problematice shrnuje GEORGIEVSKIJ aj. (1982) takto:
1) Nejcitlivější na deficit zinku jsou selata do věku 12 - 15 dnů. Krmné dávky sestavené z přirozených krmiv a obsahující 50 - 100 mg zinku v přepočtu na 1 kg sušiny obvykle pokrývají požadavky zvířat na tento mikroelement.
2) Rostoucí prasata starších věkových skupin (s hmotností 20 - 90 kg) bývají postihnuta parakeratózou. z pravidla tehdy, je-li koncentrace zinku v jejich krmné dávce menší než  30 mg  kg-1. Onemocnění v důsledku deficience zinku se obyčejně nevyskytují tehdy, když se v jednom kg sušiny krmné dávky nachází 40 mg a více zinku. 
3) Potřeba zinku pro prasata se zvyšuje, jestliže je v krmné dávce zvýšený nebo nadměrný obsah vápníku. Pokud se v krmné dávce nachází více než 1 % vápníku, je třeba koncentraci zinku zvýšit na 70 - 100 mg  kg-1. 
	Bylo zveřejněno mnoho prací, ve kterých se poukazuje na vysokou účinnost přísad zinečnatých solí do krmných dávek s deficitem tohoto prvku. Tento názor potvrzují i výsledky pokusu LIPTRAPA aj. (1970), který byl prováděn s prasničkami, vepři a kanci. Pokusná zvířata dostávala zkoušené krmné dávky od dosažené živé hmotnosti 14,6 kg až do skončení výkrmu (tj. do hmotnosti 93,3 kg). Základní krmná dávka se skládala z kukuřice, sójové moučky, minerálních přísad a premixů. V přepočtu na 1 kg sušiny se v této směsi nacházelo 0,7 % vápníku, 0,45 % fosforu a 22,4 mg zinku. Zvýšení koncentrace zinku v krmné dávce se dosáhlo přídavkem oxidu zinečnatého. Přitom se dosáhlo zvýšení příjmu krmiva o 45 % a průměrných denních přírůstků až o 80 %, i když spotřeba krmiva na 1 kg přírůstku byla ve všech skupinách stejná. Při zkrmování krmné dávky se zvýšeným obsahem zinku (v porovnání s kontrolní skupinou 53 a 80 mg  kg-1), nebyl zaznamenán ani jeden případ onemocnění parakeratózou. V kontrolních skupinách, kde zvířata dostávala základní krmnou dávku s obsahem 22 mg zinku na 1 kg sušiny se zjistila parakeratóza u čtyř kanců a třech prasniček ze sedmi zvířat v každé skupině. Při obohacení krmné dávky zinkem se několikanásobně zvýšila jeho koncentrace v krvi a rovněž se v ní zvýšil i obsah alkalické fosfatázy. 
	Z těla je zinek vylučován většinou v tuhých výkalech. V moči je obsažen jen nepatrně. Odvádění zinku z těla v tuhých výkalech je stejné, ať je zinek podán v krmivu či injekčně (DRINKER, FEHNEL a MARSH, 1927). Do výkalů se zinek dostává prostřednictvím pankreatické šťávy, duodenální šťávy a žluči (SADASIVAN, 1951). Určité hromadění nastává v játrech. Protože však sekrece pankreatickou šťávou je 3 - 4 krát vyšší než průměrný denní příjem zinku, jak uvádí GRACE (1975, cituje OBERLEAS 1985), musí být značné množství zinku reabsorbováno.
	BENCKO, CIKRT a LENER (1964) zjistili u člověka, že množství 65Zn vyloučené žlučí, pankreatickou a duodenální šťávou je nižší než množství zinku celkově vyloučeného výkaly a je tedy pravděpodobné, že na vylučování zinku se účastní i střevní šťáva a olupující se epitel střevní sliznice. Zinek je složkou pankreatické šťávy (SULLIVAN, OGRADY a LANKFORD, 1965). Vylučování zinku pankreatickou šťávou je v úzkém vztahu s vylučováním bílkovin touto cestou. 65Zn je inkorpován do pankreatických bílkovin během jejich syntézy nebo těsně po ní (RICHARDS, 1989).
	LEIBESEDER (1971) v pokusech s rostoucími prasaty uvádí, že ztráty endogenního zinku v moči představují 0,13 mg za 24 hodin. Podle údajů BERRYHO aj. (1961) však tyto ztráty nepřevyšují 0,4 % z denního přívodu zinku. V pokuse HANSARDA (1970, cituje GEORGIEVSKIJ aj. 1982), který březím prasnicím intravenózně aplikoval 65Zn, se v moči vyloučilo 0,2 % injektované dávky.
	Ztráty endogenního zinku trávícím ústrojím jsou rovněž nepatrné. V pokusech s rostoucími prasaty dosahovaly 0,9 mg za den při denním přívodu 129,7 mg zinku v krmné dávce. V průběhu 7 dní po jednorázové intravenózní aplikaci 65Zn březím prasnicím se vyloučily jen 4 % aplikovaného množství radionuklidu (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).
	Poměrně velké množství zinku se vylučuje v mléce kojících prasnic. Podle některých údajů se koncentrace zinku v mléce prasnic mění od 5 do 66 mg  kg-1. V práci PALLUDANA a WEGGERA (1976) se poukazuje na to, že když se prasnici během březosti a laktace zkrmuje krmná dávka s obsahem 24 - 25 mg zinku a 1 kg její sušiny, představuje koncentrace zinku v mléce přibližně 7 - 8 mg  l-1. Při produkci 5 kg mléka za den se tedy v mléce vylučuje přibližně 35 - 40 mg zinku.
	Na základě výsledků pokusů s různou koncentrací zinku v krmné dávce pro prasata uvádí GEORGIEVSKIJ aj. (1982), že potřeba zinku pro prasata je úplně kryta, jestliže ho krmná dávka obsahuje 50 mg  kg-1 (v přepočtu na sušinu). Při vysoké hladině vápníku v krmné dávce však doporučuje přívod zinku zvýšit. GODFREY (1979) posunuje tuto hranici na 80 - 100 mg zinku na 1 kg sušiny. 
	Údajů o retenci a metabolismu zinku v organismu březích a kojících prasnic je velmi málo. Na základě údajů (HANSARD 1970,  PALLUDAN a WEGGER 1976, cituje GEORGIEVSKIJ aj. 1982) o retenci zinku, jeho ukládání v plodech a přechodu do mléka můžeme konstatovat, že pro uspokojení požadavku prasnic na zinek v poslední třetině březosti a v době laktace je třeba jeho koncentraci zvýšit na 80 - 100 mg  kg-1 sušiny. ORLINSKIJ (1979) udává potřebu zinku na 1 kg směsi pro březí prasnice 40 - 50 mg a jejich denní potřebu 92 - 115 mg. Pro prasnice kojící uvádí potřebu na kg směsi 40 - 60 mg zinku a průměrnou denní potřebu 260 - 390 mg. 
	VRZGULA aj. (1990) udává, že potřeba zinku na 1 kg sušiny je 40 - 50 mg. Se zvyšujícím se obsahem vápníku v krmné dávce rostou nároky na zinek a mohou dosáhnout až 100 mg  kg-1 sušiny krmiva.
	Rozpětí mezi biotickou a toxickou dávkou zinku je velmi široké, proto je v praxi jeho přebytek v krmné dávce málo pravděpodobný. Může vzniknout jen v důsledku uskladnění vlhkých krmiv v pozinkovaných nádobách nebo při předávkování solí aplikovaných ve formě premixů. Prasata snášejí bez následků i 20 - 30 násobné dávky zinku (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).
	Předpokládá se (NRC, 1973), že krmná dávka s obsahem zinku 2 000 mg  kg-1 sušiny je pro prasata toxická. ANONYM (1972) uvádí, že pokud se zinek podává v jiné formě než oxid zinečnatý, pak v množství vyšším než 2 000 mg působí toxicky. Podle MILLERA a KORNEGAYA (1983) působí toxicky dávka 2 000 mg zinku ve formě uhličitanu, ale z jiného zdroje (např. ZnO) toxická není. 
	Většina starších i současných norem (ARC 1967, ARC 1981, NAS 1968, NRC 1973, NRC 1979, ČSN 467070 1966, ČSN 467070 1982, NRC 1988) uvádí potřebu zinku u prasat mezi 50 - 80 mg  kg-1 sušiny krmiva, jako přípustnou dávku 1 000 mg  kg-1 sušiny krmiva a jako toxickou hladinu 2 000 mg  kg-1 sušiny krmiva.
	Ve vyhlášce Ministerstva zemědělství ČR č. 256/1997 Sb., je nejvyšší obsah zinku v kompletním krmivu stanoven na 250 mg  kg-1 (tab. 7).

2.3. MANGAN
2.3.1. VÝZNAM MANGANU
	Mangan je prvek nepostradatelný pro život rostlin a živočichů, kde má velmi mnoho funkcí. Aktivně se účastní na oxidačně redukčních procesech, na tkáňovém dýchání, na tvorbě kostí, má vliv na růst, rozmnožování, tvorbu krve a na funkci endokrinních žláz. Má specifický lipotvorný účinek, zvyšuje využití tuků v organismu a chrání játra před tukovou degenerací. Je nespecifickým aktivátorem mnohých enzymů, například hydroláz, kináz, dekarboxyláz. Zasahuje do biosyntézy kyseliny askorbové. Přídavek manganu do krmné dávky má za následek zlepšený příjem a ukládání vápníku a fosforu v kostech (ZEMAN, 1999).
	Mangan má aktivující účinek na alkalickou fosfatázu a na syntézu kyselých mukopolysacharidů v kostech a chrupavkách a tím se vysvětluje jeho pravděpodobný účinek na kostní tkáň. Podobně probíhá i účinek manganu na pevnost vaječné skořápky. V mnoha pokusech na laboratorních a hospodářských zvířatech se zjistilo inzulínostimulační, strumogenní a krvetvorné působení manganu. Existuje řada experimentálních údajů o vlivu manganu na dusíkový a vápníkovo-fosforový metabolismus (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).
	Je nepostradatelný pro život rostlin i živočichů. V rostlinách urychluje tvorbu chlorofylu, stimuluje dýchání a zvyšuje syntézu kyseliny askorbové (GEORGIEVSKIJ aj., 1982). Pro živočichy má mangan význam především jako aktivátor četných enzymů, například střevní peptidázy, kostní fosfatázy, maltázy, izocitrátdehydrogenázy. Jaterní argináza obsahuje mangan jako součást své molekuly (ZALABÁK aj., 1980).
	LABUDA aj. (1982) zjistil u prasat, že přídavek manganu podporuje tvorbu erytrocytů, ale neovlivňuje množství hemoglobinu v krvi. Mangan neovlivňuje jenom proces tvorby krve, ale mění i chemickofyzikální vlastnosti krevních buněk, navíc zasahuje do biosyntézy kyseliny askorbové (bylo prokázáno, že po přídavku manganu se zintenzivnila tvorba kyseliny askorbové). V játrech, kde je vyšší obsah manganu, je i vyšší syntéza kyseliny askorbové. Mangan má pravděpodobně úlohu i jako aktivátor fosforylačních enzymů, zejména na úrovni ATP. Je s největší pravděpodobností i aktivátorem arginázy, peroxidázy, fosfatáz a peptidáz. Mangan urychluje hydrolýzu jater a ovlivňuje činnost glukokinázy, hexokinázy, fosfozinolinázy, argininokiázy, karboxylázy, fosfatázy a dalších. Přídavek manganu do krmné dávky má za následek zlepšený příjem a ukládání vápníku a fosforu v kostech. U manganu a vitamínu B1 byl pozorován podobný účinek. Přídavek manganu působí příznivě proti avitaminóze aneurinu.     

2.3.2. VÝSKYT MANGANU 
	Mangan patří do vedlejší podskupiny VII. skupiny periodické soustavy. V čisté formě se v přírodě nevyskytuje. Hlavním zdrojem manganu je burel (pyroluzit), který obsahuje 3 % manganu. Mangan patří mezi prvky, které existují v osmi oxidačních číslech, ale v organismu se vyskytuje v podobě dvojmocných a trojmocných sloučenin. Obsah manganu v pastevních porostech závisí na druhu (ve vikvovitých rostlinách je ho méně než v travách), na věku a především na pH půdy. Při zvýšení pH nad 6 obsah dostupného manganu klesá (GEORGIEVSIJ aj., 1982).
	V půdě je mangan podle VELIKÉHO (1964) v množství 0,09 - 0,1 %, podle VACULÍKA (1989) jeho průměrný obsah dosahuje hodnoty 0,085 % sušiny. Jak uvádí LARCHER (1988) mangan je v půdě vázán jako amorfní oxid, v uhličitanech a křemičitanech, ve formě dvojmocné, trojmocné a čtyřmocné. Rostliny jsou schopny přijímat mangan dvojmocný a vázaný v chelátech. Na zpřístupnění manganu má vliv pH půdy, zvětrávací procesy v půdě, mikroorganismy a půdní voda. Nejpřístupnější je v kyselých půdách s redukčním prostředím (VELIKÝ, 1964).
	Příjem manganu rostlinami je ovlivněn i množstvím vápníku, železa a hořčíku v půdě. V rostlinách je přítomen v metalorganických sloučeninách a komplexech a jako složka řady enzymů. Nejvíce manganu se nachází v listech rostlin. Má vliv na resorpci amoniakálního a nitrátového dusíku rostlinami a na procesy nitrifikace a denitrifikace. Jeho nedostatek se v rostlinách projevuje také sníženým obsahem cukru a hromaděním dusičnanů.
	Jak uvádí MÍKA (1980), na obsah manganu v sušině trav má vliv kromě druhu a odrůdy také růstová fáze, hnojení a seč. Dusíkaté a dusíkatodraselné hnojení obsah manganu snižovalo, vápnění dokonce silně snížilo obsah manganu v sušině trav. Otava bývá na mangan bohatší. 
	Protože hladina manganu v krmivech silně kolísá (od 5 do 120 mg  kg-1) a možnost její zvýšení v rostlinách hnojením je problematická, je přikrmování hospodářských zvířat solemi manganu hlavním preventivním opatřením proti jeho deficitu. Poměrně bohaté na mangan jsou řepný chrást, jeteloviny, otruby, extrahované šroty, naopak málo ho obsahují všechny druhy zrnin (GEORGIJEVSKIJ aj., 1982). Obsah manganu v krmných komponentech uvádí tabulka 8.
	Podle LABUDY aj. (1982) obsah manganu v rostlinách vykazuje mnohem větší výkyvy než obsah ostatních mikroprvků, například kobaltu, mědi, železa. Hodnoty obsahu manganu kolísají nejčastěji v rozmezí 50 - 100 mg v 1 kg sušiny. Zelené rostliny mají vyšší obsah manganu než rostliny suché, obsah manganu je v listech všeobecně větší než ve stoncích a více manganu obsahují listy mladé než listy starší. Vyšší obsah manganu má zelená píce, některé druhy slámy, pokrutiny, kvasnice a otruby, nižší obsah manganu mají zrniny a krmiva živočišného původu.
	Přítomnost manganu v rostlinných tkáních zjistil již Schule ke konci 18. století (ZALABÁK aj., 1980). Mangan je však též trvalou součástí tkání zvířat. Tkáně obsahují jen velmi malé množství manganu a kolísání jeho obsahu u jednotlivých druhů zvířat je nepatrné. V kostech, játrech, ledvinách, pankreatu a hypofýze kolísá v čerstvé tkáni mezi 2 - 4  ppm. Tak například v kostech 3,5 ppm, v hypofýze 2,5 ppm a v játrech 2,1 ppm manganu. Ve slezině, srdci, plících, svalstvu, mozku, ováriích a varlatech je jeho obsah v čerstvé tkáni menší než 1 ppm. Ještě méně manganu nalezneme v mléce. Kravské mléko jej obsahuje pouze 0,02 - 0,03 mg  l-1. U ovcí je obsah manganu asi dvojnásobný. V kolostru je tohoto prvku několikanásobné množství než v mléku (ZALABÁK aj., 1980).
	V těle hospodářských zvířat se nachází 480 - 600 g na 1 kg živé hmotnosti. Tělo narozeného telete obsahuje 65 - 70 mg manganu, selete 650 - 700 g, vylíhnutého kuřete 10 ‑ 20 g. V počátečním období ontogeneze se koncentrace manganu v těle zvyšuje, ale potom postupně klesá. Hladina manganu v krmné dávce výrazně neovlivňuje jeho obsah v těle, neboť koncentrace manganu v hlavních tkáních dospělých zvířat je dost stabilní. Celkový obsah manganu je v organismu rozdělen následovně: v kostře 55 - 57 %, v játrech 17 - 18 %, ve svalech 10 - 11 %, v kůži 5 - 6 % a v ostatních orgánech 10 - 13 % (GEORGIJEVSKUJ aj., 1982).
	V orgánech a tkáních ptáků je více manganu než ve stejných orgánech savců. Organismus zvířat obsahuje 0,2 - 0,4 mg manganu. Nejvyšší obsah manganu je v játrech    (1,7 mg  kg-1 původní čerstvé tkáně) a ve svalech (0,17 mg  kg-1). Mlezivo má 5krát více manganu než mléko, obsahuje 0,15 - 0,25 mg manganu na 1 litr (LABUDA aj., 1982).
	Nejvyšší koncentrace manganu je v játrech, kostře, ledvinách a v slinivce břišní a naopak nejnižší ve svalech kostry. Obsah manganu v g na 100 g čerstvé tkáně uvádí tabulka 9. Věková dynamika manganu v jednotlivých tkáních není jednoznačná. V játrech se pozoruje snižování jeho koncentrace v souvislosti s přechodem mléčného způsobu výživy na smíšený typ výživy. Poměrně vysoká koncentrace manganu je v srsti, respektive štětinách a peří (5 - 20 mg na 1 kg sušiny), přičemž tato hodnota je v korelaci s hladinou manganu v krmné dávce. Proto se doporučuje využít obsah manganu ve štětinách prasat jako kritérium pro zabezpečení tohoto prvku. Neporušená krev obsahuje v průměru 5 - 10 g manganu na 100 ml při značných druhových a věkových odchylkách. V krevním séru zvířat je dost vysoký obsah manganu (40 - 60 % jeho hladiny v neporušené krvi). Předpokládá se, že mangan je v krevním séru vázán na -globulin (GEORGIJEVSKIJ aj., 1982).
	Vysoký obsah manganu mají obilniny (pšenice, oves), zelená píce, sójové pokrutiny, kvasnice, otruby. Naproti tomu nízký obsah manganu se nachází v bramborách, kukuřici, v živočišných moučkách nebo v mléce (ZEMAN, 1999). 

2.3.3. PROJEVY DEFICITU MANGANU
	Nedostatek manganu u zvířat a člověka vede k množství defektů, mezi něž patří poruchy růstu, rozmnožování, tolerance ke glukóze, tvorby skořápek a srážlivosti krve, stejně jako kosterní deformace a ataxie (HOEKSTRA aj., 1974).
	V laboratorních podmínkách se deficit manganu lehce vyvolává u mláďat ptáků a potkanů, použitím polosyntetických krmných dávek. Hlavními příznaky deficitu manganu jsou zaostávání v růstu a vývinu, defekty tvorby kostí, narušení reprodukční funkce a často i poruchy nervové soustavy (ataxie, diskoordinace pohybů). Mláďata drůbeže bývají často postižená perózou (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).
	U všech živočišných druhů se nedostatek manganu projevuje navenek nižším růstem, kosterními poruchami a ataxií novorozených mláďat a sníženou nebo narušenou rozmnožovací funkcí. Nižší růst je způsoben, jak nechutenstvím, tedy nižším příjmem potravy, tak také nižší efektivitou, s jakou je potrava využita. Výraznost těchto projevů nedostatku, stejně jako poruchy v karbohydrátovém a lipidovém metabolismu a současný pokles koncentrace manganu a manganem aktivovaných enzymů v tkáních se liší v závislosti na stupni a trvání nedostatku a v závislosti na věku a užitkovosti zvířete (UNDERWOOD, 1966 ).
	Podle KOVÁČE aj. (1989) se typické příznaky nedostatku manganu u přežvýkavců projevují zřídka. U jalovic se projevuje nepravidelností říjových cyklů, u dospělých dojnic nízkou plodností a potraty. Samci bývají v důsledku deficitu manganu neplodní, mají degenerovaná varlata a ztrácejí zájem o samice. Telata od krav s deficitem manganu v organismu pomalu rostou a mají defekty končetin. 
	LABUDA aj. (1982) uvádí, že nedostatek manganu byl u skotu poprvé popsán v roce 1951 BENTLEYEM a PHILIPSEM, kteří konstatovali, že se projevuje deformacemi kostí, vyvolává zhoršení sexuálních funkcí a rovněž i ataxií. Nedostatek manganu u skotu se projeví především sníženou plodností, velmi slabou říjí, zvířata velmi těžko zabřezávají, telata po narození se velmi těžko staví na nohy. Březí zvířata často zmetají a rodí se mrtvá telata. Předpokládá se, že mangan působí na biosyntézu hypofyzárních hormonů řídících vývoj a činnost pohlavních a mléčných žláz. Často vznikají deformity končetin. Kůže zvířat je suchá a mění se i barva srsti (černá barva srsti se mění v bronzovou).
	ZALABÁK aj. (1980) konstatuje, že skot mívá většinou dostatek manganu v krmné dávce. Za minimální hranici se považuje dávka 10 - 20 ppm manganu v sušině (tab. 10). Nedostatek manganu v krmivu způsobuje pokles dojivosti, zpomalení růstu, snížení vitality a plodnosti. U býků pak dochází ke snížení objemu ejakulátu, počtu spermií a jejich životnosti. Zvířata těžce zabřezávají, často zmetají. U narozených telat bývají deformace končetin. Obsah manganu se snižuje a rovněž hodnota alkalické fosfatázy výrazně klesá. 
	Prasata mají poměrně malé požadavky na obsah manganu v krmivu. Za limitní koncentraci manganu je pokládáno 12 ppm manganu v sušině. V praktických krmných dávkách bývá obsah manganu většinou dvojnásobný až trojnásobný. Při silné deficienci tohoto prvku v krmné dávce dochází k poruchám osifikace, deformitám kostí a k poruchám funkce šlach (ZALABÁK aj., 1980).
	Podle LABUDY aj. (1982) déle trvající nedostatek manganu u prasnic vyvolává svalovou slabost, podporuje tvorbu tuku a má rovněž za následek zkracování končetin a nepravidelnost estrálního cyklu. Narozená selata jsou slabá a prasnice mají sníženou laktaci.
	Také GEORGIEVSKIJ aj. (1982) uvádí, že při dlouhotrvajícím deficitu manganu v období růstu, březosti a laktace bylo pozorováno zpomalení růstu kostry, nepravidelné estrální cykly, resorpce plodů a skoro žádná produkce mléka.
	U prasat s nedostatkem manganu jsou kosterní poruchy charakterizovány ochromeností, zvětšenými hleznovými klouby a křivými a zkrácenými nohami (UNDERWOOD, 1966 ).
	Z hospodářských zvířat má zvýšené požadavky na mangan v krmné dávce pouze drůbež. U drůbeže byly první příznaky nedostatku manganu popsány v roce 1936 WILGUSEM aj. (1936, cituje LABUDA aj. 1982).
	Při nedostatku manganu (společně s deficiencí cholinu a inositolu) vzniká peróza. Projevuje se zvětšením a deformací tibiometatarzálního kloubu a kostí noh, popřípadě i zkrácením kostí. Mláďata obyčejně brzy hynou. Vliv na vyvolání této nemoci má také vysoký obsah vápníku a fosforu v krmivu. Při deficienci manganu byly také zaznamenány poruchy ve vývoji zárodků kuřat a krůťat. Tyto poruchy se nazývají chondrodystrofie (ZALABÁK aj., 1980).
	VRZGULA aj. (1990) doplňuje, že při deficitu manganu se u nosnic prudce snižuje snáška a oplodněnost vajec. Protože mangan se účastní na syntéze mukopolysacharidů, vznikají při jeho nedostatku změny v tloušťce a kvalitě vaječné skořápky.
	Také ABDALLAH aj. (1994) uvádí při deficienci manganu redukci hmotnosti skořápky vajec a SAZZAD a BERTECHINI (1994) potvrdili zvyšování tloušťky vaječné skořápky při přídavku manganu do krmné směsi.
	Zvířata s nedostatkem manganu v krmné dávce mají obsah manganu o 65 % pod normálem (LABUDA aj.,1982).

2.3.4. VLIV NADBYTKU MANGANU
	Nadbytek manganu je toxický. Způsobuje degeneraci jater a poruchy nervové činnosti. GEORGIEVSKIJ aj. (1982) uvádí, že příliš velké dávky manganu (250 - 500 mg na kg sušiny krmné dávky pro ovce, 2 600 - 3 000 mg na kg pro telata) působí negativně na růst, snižují hladinu hemoglobinu, mění složení bachorové mikroflóry a poměr těkavých mastných kyselin, přičemž se snižuje podíl kyseliny propionové.
	
2.3.5. POKUSNÉ APLIKACE CHELÁT VE VÝŽIVĚ ZVÍŘAT
	BONOMI aj. (1993) zjišťoval vliv chelátů aminokyselin na produkci vajec. O minerálních prvcích Fe, Zn, Mn, Cu a Co je známo, že ovlivňují produkci vajec. Ve studii trvající 1 rok byly tyto minerály obsažené v chelátech s aminokyselinami, krmeny v různých koncentracích kuřatům. Ze závěru pokusu vyplynulo, že po zkrmování chelátů aminokyselin s minerály nezbytnými pro produkci vajec byla vyšší úroveň vstřebávání, což se odrazilo ve zvětšení vajec a menších nákladech. 
	KALNITSKIJ (1987) ověřoval ve svých pokusech možnost zkrmování chelátů stopových prvků i u selat. Časně odstavená selata byla krmena základní dietou doplněnou sírany Zn, Fe, Mn a Cu nebo cheláty uvedených stopových prvků s glycinem, metioninem, lyzinem a histidinem. Podávání chelátů aminokyselin s uvedenými stopovými prvky vedlo k větší tělesné hmotnosti, vyšší aktivitě metaloenzymů a vyšší retenci uvedených prvků než v případě aplikace síranů. Cheláty byly nejúčinnější u velmi mladých prasat.

2.3.6. METABOLISMUS MANGANU
	Organismus absorbuje z krmiv velmi málo manganu (u mladých zvířat je to v průměru 2 - 5 % z přijatého množství, u dospělých je to 10 - 18 %). V rostlinných krmivech je mangan vázaný cheláty a zvířata ho využívají velmi slabě. Při zvýšení hladiny manganu v krmivu jeho přísadami klesá jeho absorpce v procentuálním vyjádření, ale v absolutním se zvyšuje (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).
	Ke vstřebávání manganu dochází v gastrointestinální soustavě a to především v tenkém střevě a dvanáctníku. V krmivech je mangan spojený s chelatinizačními látkami a proto se vstřebává jen v relativně malém množství (například u potkanů 3 - 4 %, u dospělých přežvýkavců 10 - 15 %). Vstřebaný mangan se velmi rychle dostává do tkání. Autoradiografie s radioaktivním manganem ukazuje, že mangan se v organismu ukládá v následujícím pořadí: játra, pankreas, ledviny, kostra, srst. Přitom se rychle vyměňuje a ukládá v tkáních, které mají zvýšenou potřebu manganu, například kostra a vaječníky. Játra jsou hlavní zásobárnou manganu, přičemž část uloženého manganu je v mitochondriích jaterních buněk. Mangan se vylučuje žlučí do trávící soustavy. Existuje přísný homeostatický regulační mechanismus pro jeho vylučování (VRZGULA aj., 1990).
	Také GEORGIEVSKIJ aj. (1982) konstatuje, že se mangan vstřebává především ve dvanáctníku, a to jak u monogastrických, tak i u polygastrických zvířat. Vstřebávaný mangan se rychle odvádí krví a přechází do jater, kostí a srsti, kde tvoří hlavní rezervy tohoto prvku v organismu. Radioizotop 54Mn se po aplikaci do organismu rozděluje do jednotlivých orgánů a tkání v tomto pořadí: játra, pankreas, ledviny, gonády, kostra, srst nebo peří a svaly. Postupně jeho aktivita v srsti, svalech a krvi klesá, zatím co v gonádách a kostře se zvyšuje, tj. nastává přemísťování 54Mn mezi jednotlivými orgány. Pozornost si zasluhuje rychlé uvolňování izotopů z trávící soustavy a jeho koncentrace ve žluči (GEORGIEVSKIJ aj., 1982).
	ZALABÁK aj. (1980) uvádí, že účinek manganu v metabolismu živočichů je závislý na obsahu vápníku a fosforu. Resorpční kvóty obvykle činí 5 - 10 % přijatého prvku. Mangan je transportován ve vazbě s globuliny. Uvnitř buněk se nalézá v mitochondriích. Přebytek manganu je vylučován močí a malý podíl žlučí do střev. V játrech užitkových zvířat nalézáme asi jen 6 - 10 mg manganu v sušině. V játrech selat, telat a jehňat nejsou zásoby manganu žádné. Při zvýšeném příjmu manganu se tvoří jeho zásoby pravděpodobně jen v kostech. Přijímání manganu u drůbeže je závislé na jeho vylučování vejci (0,01 - 0,02 mg manganu) a to především žloutkem. 
	Naopak GEORGIEVSKIJ aj. (1982) tvrdí, že exkrece manganu močí je bezvýznamná a zvyšuje se jen při aplikaci chelátů do organismu. 
	Ve vyhlášce Ministerstva zemědělství ČR č. 256/1997 Sb., je nejvyšší obsah manganu v kompletním krmivu stanoven na 250 mg  kg-1 (tab. 11).
	
	Z uvedeného literárního přehledu je zřejmé, že v otázce zásobování organismu prasat zinkem a manganem existuje ještě mnoho problémů, kterými by se měl výzkum dále zaobírat, za účelem sladění metabolismu minerálních látek jednak mezi sebou a jednak i za účelem dosažení optimálního složení krmných dávek pro jednotlivé druhy a kategorie hospodářských zvířat. 	

PRASATA určená k reprodukci

Energie 

Energie je nutná pro udržení všech životních funkcí a tělesných tkání, tvorbu tepla v chladném prostředí a pro produkci jako je růst a tvorba mléka. Podle MAVROMICHALISE (1996) je používáno mnoho energetických systémů v rámci celého světa s různou úrovní komplexnosti. 
Mnoho krmivářských expertů se zabývá otázkou využití modelu stravitelné energie (SE). V nynější době se objevuje v moderních ekonomicky výhodnějších krmných směsích stále více krmných komponent, která jsou využitelná pro prasata. U těchto krmiv však dosud není určen poměr mezi stravitelnou energií a energií skutečně využitelnou pro prasata. Výsledkem je pak nevhodná koncentrace energie i poměr živin a proto nedochází k výraznému zlepšení předpokládané užitkovosti. 
Krmivo, které zvíře zkonzumuje, představuje z energetického hlediska brutto energii (BE). Využití jednoduchého systému měření energie pomocí BE je velice nepřesné, neboť vůbec nezohledňuje jakékoli procesy v trávicím traktu prasete. Brutto energie pouze vyjadřuje množství chemické energie, která se může uvolnit z krmiva v podobě tepla v případě úplné oxidace. Hodnoty stravitelné energie (SE) a metabolizovatelné energie (MEp) mají stále určité nedostatky. Ačkoliv se berou v úvahu ztráty vznikající během trávení, resp. metabolizmu živin, nepodařilo se jimi zhodnotit množství energie spotřebované na dokončení těchto procesů. Lze říci, že SE a MEp obecně přeceňuje krmiva s vysokým obsahem proteinů a nedoceňuje komponenty bohaté na škrob a tuky. 
Je jasné, že nejlepší forma ukazatele energetické hodnoty krmiva je netto energie (NE). Ta nám určuje nejpřesnější množství skutečné energie, která je potřebná pro účel záchovy a na produkci. 
Výpočet netto energie ze stravitelné či metabolizovatelné energie je velice jednoduchý pomocí regresních rovnic, avšak největší problém způsobuje zjištění odpočtu tepelného přírůstku při trávení živin. Srovnání hodnocení krmiv podle brutto energie (BE), netto energie (NE) a metabolizovatelné energie (MEp) je uvedeno v tabulce (OSLAGE, 1988):
Krmivo	BE	MEp	NE	
Ječmen
Pšenice
Kukuřice
Rybí moučka
Sojový extrahovaný šrot
Pšeničné otruby
Vojtěšková moučka
Bramborové zdrtky	100
111
113
102
103
78
61
102	100
112
112
118
107
72
52
82	100
110
115
94
96
78
61
102	

Potřeba energie pro březí prasnice

Potřeba energie a množství krmiva pro březí prasnice úzce souvisí s jejich kondicí, s konečnou hmotností prasnice na konci březosti a s dalšími podmínkami managementu a životního prostředí prasnic. AHERNE a KIRKWOOD (1985) a WILLIAMS aj. (1985) doporučují, aby prasnice byla krmena tak, aby přírůstek produktů březosti dosahoval 25 kg po dobu alespoň 4 vrhů. Hmotnost placenty a dalších produktů březosti by měly dosahovat přibližně 20 kg a celkový přírůstek v době březosti prasnice by měl být 45 kg (VERSTEGEN aj., 1987, NOBLET aj., 1990) .
Zvýšení příjmu energie v době březosti nad 25 MJ denně zajistí zvýšení přírůstku prasnice, ale neovlivní velikost vrhu při porodu (ELSLEY, 1973). WHITTEMORE aj. (1984) uvádí, že při zkrmování krmných směsí v množství od 1,7 kg do 2,3 kg/den udržely prasnice svou plodnost po dobu pěti vrhů. Mezi prasnicemi krmenými různými dávkami nebyl v plodnosti žádný rozdíl. Prasnice, které dostávaly nižší dávky krmiva, byly více brakovány.
ELSLEY aj. (1971) a CROMWELL aj. (1980, 1989) prokázali, že charakter přijímané krmné směsi v období březosti je méně důležitý, než celkové množství krmné směsi prasnicí přijaté. Zvýšení krmné dávky v poslední třetině březosti může zvýšit průměrnou hmotnost selat při narození (HILLYER a PHILLIPS, 1980; CROMWELL aj., 1982). CROMWELL aj. (1989) také zjistili, že navýšením krmné dávky o 1,36 kg v posledních 23 dnech březosti se hmotnost selat při narození zvýší o 40 g a ve věku 21 dnů o 170 g. Oproti těmto pracím WELDON aj. (1991) zjistili, že zvýšení množství krmiva od 24 MJ do 44 MJ/den u prasniček v době březosti (75. – 105. den) může snížit množství buněk mléčné žlázy a tím také snížit produkci mléka. 
Pokud se prasnicím bude předkládat krmná směs ad libitum, prasnice sežere v době březosti více energie než je potřeba na záchovu a na růst produktů březosti. Toto překrmování vyústí v nekontrolovaném ukládání tuků a bílkovin v těle prasnice. Zvyšováním příjmu energie v době březosti a při nadměrném přírůstku hmotnosti dochází k snižování příjmu krmiva v době laktace a úbytek hmotnosti u prasnic za dobu laktace je vyšší (SALMON-LEGAGNEUR a RÉRAT, 1962; WELDON aj., 1994). Z těchto údajů tedy vyplývá, že je nutná kontrola příjmu energie a hmotnosti prasnice během březosti.  
V rámci výzkumů zaměřených na stanovení potřeby energie a dusíkatých látek pro prasnice prováděli BEYER aj. (1986) pokusy, v nichž sledovali prasnice s různým počtem vrhů ve vazbě na odstupňovaném zabezpečení proteinem (80, 100 a 120 %) při kryté spotřebě energie podle období březosti a laktace. Pro stanovení metabolizmu energie a látek se měřila bilance energie, dusíku a uhlíku pomocí respirační techniky v kombinaci s porážkovou metodou (bourání a analýzou celých trupů březích a kojících prasnic a sajících selat). Tyto pokusy umožnily stanovit u březích prasnic:
potřebu energie a proteinu na udržení potenciální užitkovosti
potřebu energie na březostí podmíněný růst látkové výměny v konečné fázi březosti
potřebu energie a proteinu na jejich retenci v embryonálních tkáních (plody + plodové obaly + plodová tekutina)
potřebu energie a proteinu na jejich retenci v reprodukčních orgánech, zejména v děloze a v mléčné žláze
potřebu energie a proteinu na jejich retenci v mateřském těle (bez dělohy a mléčné žlázy)

Potřeba energie a proteinu na zachování potenciální užitkovosti se chápe jako záchovná potřeba energie a proteinu. Podle výsledků těchto pokusů byla stanovena norma potřeby energie pro březí prasnice (BEYER, 1986):
Ukazatel : březost		Potřeba MEp v MJ/den	
Den březosti	Pořadí březosti	Ustájení boxové	Ustájení skupinové	
1. – 84.
1. – 84.
1. – 84.
85. – 115.
85. – 115.
85. – 115.	1.
2.
– 10.
1.
2.
3. – 10.	24,6
26,7
29,8
29,8
31,8
34,9	26,7
28,8
31,8
31,8
33,9
37,0	
 
BEYER (1986) doporučuje dávku v březosti rozdělit na dvě období, v nichž by se v první části (asi do 84. dne) mohly prasnice krmit nižší dávkou než v druhé části březosti. Podmínkou ale je, že celkový příjem živin zůstane zachován. 
Oproti tomu ZEMAN (1986) uvádí možnost využití jedné kompletní krmné směsi pro všechny kategorie prasnic ať již prasnic březích či prasnic kojících. Využití těchto směsí by bylo vhodné, ale naráží se na problém délky laktace u prasnic. Prasnice s delší dobou laktace mají nedostatečnou spotřebu živin. Jejich užitkovost je narušena a metabolizmus se snaží zajistit potřebu živin z vlastního těla prasnice – negativní bilance živin. 
ZEMAN (1980) zjistil, že prasnice, které jsou v laktaci déle jak tři týdny, dosahují ve 4. týdnu laktace nižší produkce mléka a následně je u nich pozorována velká ztráta hmotnosti do odstavu. Tento problém je způsoben nedostatečnou konverzí živin na produkci mléka. 
Na základě pokusů BEYER aj. (1994) zjistili celkovou hmotnost produktů březosti (plod + plodové obaly + plodová tekutina) a obsah dusíkatých látek připadající na jeden plod. Tito autoři uvádí, že každý plod znamená v přírůstku prasnice 2,28 kg a obsahuje 246 g proteinu. Potřeba energie na záchovu je podle jejich pokusů vypočtena na 444 kJ MEp/kgW0,75. Potřeba energie na ukládání proteinu a tuku, pokud budeme uvažovat březost 115 dnů, je vypočtena u proteinu na 44,4 kJ MEp/g a u tuku na 52,3 kJ MEp/g. Při výpočtu je nutné také počítat s potřebou energie na produkty březosti a na termoregulaci organizmu. BEYER aj. (1994) uvádí, že potřeba energie na produkty březosti je 150 kJ MEp na každý plod. Ve svých pokusech BEYER aj. (1994) zjistili, že při ideální teplotě 20°C je potřeba energie na termoregulaci nulová. Na termoregulaci organizmu u prasnice (200 kg) při změně o 1°C pod teplotu 20°C je potřeba přibližně 1 MJ energie. 
Vliv teploty prostředí na potřebu energie březích prasnic zjišťovali také KIRKWOOD aj. (1996). Z jejich pokusů vyplývá, že prasnice ustájené v teplotách prostředí nižších než je termoneutrální zóna potřebují větší množství krmiva. Podle těchto autorů je termoneutrální zóna u prasnic při teplotě 21°C. Tabulka ukazuje jakým způsobem může snížení teploty prostředí ovlivnit potřebu krmiv:
	Snížení teploty pod termoneutrální zónu	
	0	5	10	15	
	Zvýšená potřeba krmiva v g/den	
Zatloustlé prasnice	0	178	335	711	
Hubené prasnice	0	282	564	846	

Potřeba energie pro kojící prasnice 

Potřeba MEp v období kojení se skládá z dílčích potřeb pro záchovu, pohyb, stání a produkci mléka. Pohybová činnost se během kojení zvyšuje na 10 % záchovné potřeby. Potřeba energie na produkci mléka záleží jednak na množství vyměšovaného mléka a jednak na jeho energetickém obsahu. Denní množství vyloučeného mléka je podmíněno počtem kojených selat a pořadím a pokročilostí doby laktace.
NAVRÁTIL (1979) stanovil potřebu TNEp pro kojící prasnice na 31,7 – 66,5 MJ podle pořadí vrhu a počtu kojených selat. Záchovná potřeba dosahuje v období kojení relativně nízkých hodnot. Se stoupajícím počtem selat ve vrhu se zvyšuje dílčí potřeba pro produkci mléka a klesá podíl potřeby pro záchovu. Je tedy zřejmá vyšší efektivnost prasnic, které kojí více početné vrhy selat. Při porovnání potřeby energie s tehdy platnou normou byla potřeba jím stanovená jen o 1,8 - 5,9 % nižší. 
Podle výsledků řady pokusů, BEYER aj. (1986) stanovili normu denní potřeby energie pro prasnice v laktaci (8,5 selete v 1. laktaci, 10 selat v dalších laktacích):
Pořadí laktace	Potřeba MEp (MJ)	
1.
2.
3. – 10.	53,4
63,7
64,7	

BEYER aj. (1986) se domnívají, že také v období kojení by bylo vhodné dávku živin rozdělit tak, aby v prvních 4 dnech kojení byla denní dávka stejná jako v posledním období březosti. Během dalších 3 dnů by se měla denní dávka postupně zvyšovat na maximum v závislosti na počtu kojených selat. Poslední 3 dny laktace by krmná dávka měla postupně klesnout na nulovou úroveň.
BEYER (1994) uvádí pro prasnice kojící denní potřebu energie na záchovu stejnou jako v době březosti, což je 444 kJ MEp/kg W0,75 . 
Podle REESE aj. je potřeba na záchovu podobná jako u březích prasnic. Uvádějí, že na produkci 1 kg mléka je potřeba 8 MJ na 1 kg mléka. Přesto však podle těchto autorů je možno odhadnout celkovou potřebu energie u laktující prasnice ze vztahu:
1,8 kg krmiva/den + 0,4 kg krmiva/sele = potřeba krmiva/prasnici/den 
Potřeba energie na produkci mléka podle NOBLETA a ETIENNA (1989) je možno vypočítat ze vztahu:
Energie mléka = (4,92 x přírůstek vrhu) – (90 x počet selat ve vrhu),
kde energie mléka je v kJ/den a přírůstek vrhu v g/den. Výpočet potřeby MEp je nutno podle autorů upravit koeficientem 0,72, z důvodu využití 72 % energie na produkci mléka.
Doplňková denní potřeba energie na termoregulaci organizmu je při ideální teplotě odpovídající termoneutrální zóně (20°C) nulová. Při teplotě snížené o 1°C je nutná denní potřeba energie 1,3 MJ na ohřátí organizmu a při teplotě zvýšené o 1°C je denní potřeba energie snížená o stejné množství energie a to 1,3 MJ.
Celková denní potřeba energie podle BEYERA aj. (1994) je ovlivnitelná energií, která vzniká při využití vlastních zásobních látek prasnice na tvorbu energie použitelnou při produkci mléka. Autoři zjistili, že každý gram proteinu transformovaný na produkci mléka má hodnotu 23,4 kJ energie mléka a u tukové tkáně je tato hodnota 39,4 kJ energie mléka. Celková energie použitá z vlastních tkání na produkci mléka je využita         s 88% efektivitou.
Schopnost příjmu krmiva během laktace je ovlivněna faktory výživy, prostředí a fyziologickými predispozicemi zvířete. Nutriční vlivy jsou spojeny s obsahem energie, proteinu v krmné dávce a s jejich fyzikálním charakterem. Velký vliv má také suchá nebo mokrá forma diety. Prasnice zkonzumují o 12 % více krmiva při mokré formě krmení, ale pouze o 3% více při koncentrovanější dietě. 
Při zvýšení teploty z 21°C na 27°C poklesne příjem krmiva prasnicí  z 5,23 na 4,58 kg/den (LYNCH, 1978 cit. ZEMAN aj., 1997). 
Na základě výsledků dosažených v krmných pokusech ve VÚVZ Pohořelice (ŠIMEČEK aj., 1988). Autoři upravili koeficienty využití živin a stanovili celkovou potřebu MEp v MJ:

Ukazatel	Pořadí vrhu	
	1.	2.	3.	vyšší	
Potřeba v kojení
Ztráta živé hmotn. kojením
Záchovná potřeba prasnice
Záchovná potřeba selat
Přírůstek selat	1515
283
482
265
337	1650
372
556
303
395	1780
425
589
343
457	1945
372
671
371
507	

V ČR základem pro výpočet metabolizovatelné energie ME krmiva, krmné dávky a krmné směsi jsou stravitelné živiny. Vícenásobná regresní rovnice, používaná prakticky na celém světě, byla odvozena v Rostocku. 
Vyjádřena v jednotkách MJ (Mega Joule) má tato rovnice (HOFFMANN, SCHIEMANN, 1980) tvar:
MEp(MJ/kg) = 0,0210 SNL + 0,0374 ST + 0,0144 SVl + 0,0171 SBNLV – 0,0014 C+ 

SNL           -stravitelné dusíkaté látky v g/kg
ST              -stravitelný tuk v g/kg
SVl            - stravitelná vláknina v g/kg
SBNLV     - stravitelné bezdusíkaté látky v g/kg
C                - redukující cukry v g/kg
+                - korekce na obsah cukrů je používána u krmiv až když je obsah cukrů vyšší než 80                                                  g/kg sušiny         

Dusíkaté látky a aminokyseliny 

Dusíkaté látky v krmivech jsou obecně definovány obsahem dusíku stanoveného podle Kjeldahla vynásobeného koeficientem 6,25. Předpokládáme, že ve 100g dusíkatých látek je asi 16 g dusíku. Dusíkaté látky jsou složeny z aminokyselin a jejich potřeba mnohem lépe vyjadřuje skutečné požadavky prasnic na přívod dusíkaté složky v dietě. 
Podle ZEMANA aj. (1995) prase nemá specifickou potřebu dusíkatých látek či bílkovin, ale aminokyselin. Z toho vyplývá, že zkrmováním aminokyselin ve správném množství a poměru determinuje také potřebu dusíkatých látek. 
Použití nebílkovinného dusíku (NPN), nemá pro prasata velký význam (HAYS aj., 1957; KORNEGAY aj., 1965; WERBEIN aj., 1970) a například močovina je pro prasata toxická.
 Pokud máme krmiva postavená na základních krmných komponentech a přitom není použito syntetických aminokyselin, je nutno počítat při tvorbě základní krmné dávky s potřebou dusíkatých látek.  
Bílkoviny obsahují 20 základních aminokyselin. Tyto aminokyseliny se dělí na esenciální a neesenciální aminokyseliny. Esenciální aminokyseliny jsou kyseliny, které si organizmus není schopen syntetizovat v dostatečném množství pro dosažení optimálního růstu a na reprodukci. Aminokyseliny, které si organizmus dokáže syntetizovat jsou neesenciální. Některé aminokyseliny si organizmus může syntetizovat z uhlohydrátů (glukóza) a z dalších aminokyselin. Obě skupiny jsou potřebné ve fyziologické nebo metabolické hladině. 
Normální krmné dávky pro prasata obsahují adekvátní množství neesenciálních aminokyselin nebo aminoskupin důležitých pro jejich syntézu. To by mělo být pravidlem i pro nízko proteinové diety, které jsou doplněny krystalickými formami esenciálních aminokyselin (BRUDEVOID a SOUTHERN, 1994). 
Některé aminokyseliny nezapadají přesně ani do jedné skupiny. Jako příklad můžeme uvést arginin, který je klasifikován jako esenciální aminokyselina. Prase je schopno syntetizovat arginin. Syntézu detekovali v enterocytech 1 hodinu před porodem (WU a KNABE,1995). Přesto syntéza není schopna obsáhnout celou potřebu organizmu hlavně v ranných stádiích života (SOUTHERN a BAKER, 1983). Všechny krmné směsi musí proto obsahovat zdroj argininu. V době popubertální a v době březosti prasnice je schopna syntetizovat arginin v dostatečném množství, tak aby pokryla její velkou část anebo celou potřebu argininu ( EASTER aj., 1974;  EASTER  a BAKER, 1976). Syntéza argininu je pravděpodobně nedostačující v době laktace. 
Aminokyseliny musí být dodávány ve správném poměru pro dosažení maximální produkce masa a mléka. Tento poměr je znám jako ” ideální protein ”. Mnoho autorů diskutovalo termín “ideálního proteinu” zahrnující jak NRC (1981), FULLER a WANG (1990), BAKER a CHUNG (1992), COLE a VAN LUNEN (1994), tak i BAKER (1997). Tito autoři zjišťovali, jaký je ideální poměr aminokyselin v krmné dávce. Ideální poměr aminokyselin je často přirovnáván k hladině lysinu, protože většinou této živiny bývá v krmivu nedostatek (tzv. první limitující). 

Podle doporučení PIC (ANONYM, 1999) je podíl esenciálních aminokyselin pro prasnice kojící a březí uveden v následující tabulce:

Aminokyselina	Březost	Laktace	
Lysin	100	100	
Methionin+Cystein	60	60	
Threonin	65	70	
Tryptofan	20	20	
Isoleucin	70	65	
Valin	75	95	

Potřeba dusíkatých látek a aminokyselin pro prasnice

Potřeba aminokyselin pro březí prasnice je ovlivněna potřebou na záchovu, na udržení potenciální užitkovosti, na retenci v embryonálních tkáních (plody + plodové obaly + plodová tekutina) a také na retenci v reprodukčních orgánech, zejména v děloze a v mléčné žláze. 
Všeobecně se předpokládá, že při normální hladině dusíkatých látek (NL) v dietě 12 – 16 %, není ovlivněna plodnost ani hmotnost selat nebo přírůstek prasnic v březosti. RIPPEL aj. (1965, cit. ZEMAN aj. 1997) při pokusech, ve kterých zvyšovali koncentraci proteinu v krmné dávce prasnic od 2 do 15 %. Zjistili, že retence dusíku se zvyšovala do 12 % NL v dietě, ale při 15 % NL byla již stejná. Z pokusů odvodili také závěr, že záchovné potřeby u prasnic je dosaženo již při 3 % NL v dietě. 
KAJI aj. (1992) si myslí, že potřeba lysinu v době březosti se mění a s pokračující březostí se potřeba pravděpodobně zvyšuje z 0,29 % na 0,89 % v dietě. 

Denní potřebu lysinu doporučili u nás ŠIMEČEK aj. (1995) pro březí prasnice a její srovnání s ostatními autory je možno vidět v následující tabulce ZEMAN aj. (1997):

Potřeba dusíkatých látek a lysinu pro březí prasnice  (g/den)	
Zdroj	Březí	Kojící	
BAKER aj. (1970)
WOERMAN a SPEER (1976)
BOOMGART aj. (1972)
SALMON-LEGAGNEUR a DUEE (1972)
SOHAIL aj. (1978)
RIPPEL aj. (1965)
ARC (1981)
ANONYM (1980)
ČSN 467070 (1982)
NRC (1979)
NRC (1988)	8,0
7,8

8,4
10,0 
7,6
8,6
13,5
11,0
7,7
8,2	32,4
33,2
20,0
37,3
38,4

33,0
36,4
31,9
23,2
31,8	
ŠIMEČEK aj. (1995) masný typ	15,0	47,0	

U kojících prasnic je potřeba aminokyselin ovlivněna záchovnou dávkou a dávkou na udržení potenciální užitkovosti. Dále je ovlivněna potřebou aminokyselin na tvorbu mléka a retencí aminokyselin v těle prasnice.
  Podle příručky “Potřeby živin pro prasata” (ŠIMEČEK aj.,1995) u laktujících prasnic je potřeba dusíkatých látek od 1000 g po 1400 g při spotřebě 5 až 7 kg krmiva na den. Potřebu esenciálních aminokyselin také uvádí:
Aminokyselina	Prasnice březí	Prasnice v laktaci	
Lysin 	6,6	8,0	
Methionin 	1,8	2,2	
Sirné aminokyseliny	3,6	4,6	
Threonin	4,3	5,2	
Tryptofan	1,3	1,5	

Podle posledních pokusů KNABEHO (1996) výsledky ukazují, že prasnice kojící velmi početné vrhy selat produkují více mléka (které je možno sledovat na zvýšené hmotnosti vrhu při odstavu) a jejich úbytek na hmotnosti není tak velký, jestliže jsou krmeny krmnou dávkou obsahující množství lysinu od 0,75 do 0,90 %, což znamená 45 až 55 g lysinu na den oproti kontrolní skupině s krmnou dávkou s obsahem lysinu 0,60 % což odpovídá 35 g lysinu na den. 
Podle REESE aj. (????) doporučují pro prasnice kojící základní krmnou dávku s obsahem 15 % NL a 0,75 % obsahem lysinu. Podle jeho předpokladů by prasnice se 7 selaty měla spotřebovat 30 g lysinu, s 8 selaty 34 g lysinu a při 11 selatech ve vrhu již 46 g lysinu. 
Podle PETTIGREWA (1993) je potřeba lysinu vypočtena na záchovu 36 mg /kg W0,75. Potřeba lysinu na produkci mléka se pohybuje v hodnotách okolo 22 g /kg přírůstku vrhu. 

Minerální látky

V těle zvířat se nacházejí téměř všechny známé chemické prvky. Prvky, které jsou součástí živého organizmu a jsou nezbytné pro životní procesy, se označují jako biogenní. Kyslík, uhlík, vodík a dusík tvoří základ organických látek a proto jsou nazývány prvky organickými. Ostatní prvky jsou pokládány za tzv. minerální prvky (SOVA aj. 1981).
Minerální látky se podílí na mnoha významných dějích v organizmu prasat. Minerální látky aktivují biochemické reakce svým působením na enzymatické systémy, mají přímý nebo nepřímý vliv na funkci endokrinních žláz, působí na symbiotickou mikroflóru trávicího traktu (GEORGIJEVSKIJ aj. 1982).
Prasata jsou při porovnání s ostatními hospodářskými zvířaty specifické. Zaprvé z důvodu reprodukční kapacity: dvou a více vrhů za rok s průměrem okolo 20 selat. Za druhé přírůstek je u prasat velmi vysoký: hmotnost narozených selat je zdvojnásobená během prvních 7 – 8 dnů a hmotnost 2 měsíčního selete je 12 až 15 krát vyšší než hmotnost narozeného selete. Srovnáním růstové schopnosti skotu a prasat zjistíme, že hmotnost telete, které přestalo růst, je asi 10 – 14 krát vyšší než je jeho porodní hmotnost, kdežto u prasete je konečná hmotnost asi 208 krát vyšší než je porodní hmotnost (KABANOV, 1972). 
GEORGIJEVSKIJ aj. (1982) dělí prvky podle jejich obsahu v těle zvířat na makroelementy, mikroelementy, a ultramikroelementy. 
Podle ŠIMEČKA aj. (1995) minerální látky jsou významnými regulátory metabolických pochodů. Funkční pohotovost umožňuje minerálním prvkům plnit jejich úlohu právě v té části organizmu, kde je jich potřeba nejnaléhavější. Tento systém pracuje tak, že látka obsažená v těle v nedostatečném množství není z organizmu vylučována, nýbrž je znovu využita. Jinou endogenní cestou krytí potřeby minerálních látek je mobilizace rezerv prvků v organizmu. Uvedené možnosti endogenního krytí potřeby minerálních látek jsou omezeny pouze na určité časové období. Část minerálních prvků se ztrácí z endogenního oběhu (např. výkaly, močí, žlučí a jinými sekrety nebo exkrety), proto zůstává velmi důležitým problémem přísun minerálních látek potravou. Rozsah retence prvku v organizmu živočicha závisí na vlastnostech potravy obsahující prvek i na vlastnostech samotného organizmu. Pro uspokojení potřeby určitého prvku je důležitý nejen jeho obsah v krmivu, ale také jeho intenzita resorpce stěnou trávicího traktu a využití vstřebaných látek v organizmu i způsob a intenzita jejich vylučování. 
 
Potřeba vápníku pro prasnice

Vápník je jedním z prvků, který se nachází v přírodě jen ve sloučenině. Většinou vápník nacházíme v přírodě jako uhličitan vápenatý (vápenec), fluorit, dolomit anebo jako fluorapatit. Vápník je konstantním prvkem zvířat a rostlin. U rostlin je možno vápník najít ve formách vázaných na organickou hmotu, rozpustný ve vodě anebo rozpustný v kyselinách. Vápník ve formě rozpustné ve vodě je nejvíce mobilní a rozpustný v kyselinách je nejméně mobilní. Obsah vápníku je velice variabilní a záleží nejen na druhu rostliny, ale také na druhu půdy a obsahu vápníku v půdě. 
Vápník je nejrozšířenějším prvkem v živočišném organizmu. V těle zvířete tvoří 1,4 až 2,4 % živé hmotnosti organizmu (KOVÁČ aj. 1989).  ZEMAN (1991) udává, že v těle zvířat se vápník nachází především ve formách anorganických sloučenin, avšak v buněčných jádrech vytváří organické vazby. Je především obsažen v kostní tkáni a v zubech. Vápník se v krvi váže na bílkoviny krevního séra a jako volný prvek se podílí na udržení neutrálního prostředí krve. Dále je obsažen v jádrech bílých krvinek, v nervových buňkách mozku, v buňkách pohlavních žláz a také v buňkách mléčné žlázy savců. 
Podle ZEMANA (1991) má vápník v organizmu dvojí úlohu. První pasivní úloha spočívá v tom, že je vápník součástí kostní tkáně a druhou aktivní funkci plní jako součást buněk nezbytných pro zachování normálních životních funkcí. Z celkového množství minerálních látek v těle připadá na vápník a fosfor 75 %. Množství vápníku v těle kolísá od 1,2 do 1,8 %, přičemž se 97 – 99 % tohoto prvku nachází v kostech ve formě uhličitanu a fosforečnanu vápenatého (HARPER, 1977). Vzhledem k tomu, že popel z kostní tkáně obsahuje vysoký podíl vápníku, bývá složení kostního minerálu pokládáno za kriterium adekvátního přísunu prvku (ZELENKA 1985). 
ŠIMEČEK aj. (1995) uvádí ve své práci, že obsah nativního vápníku v rostlinných krmivech, v krmných směsích na bázi zrnin a produktů z nich pro prasata je nízký, a proto musí být potřeba vápníku v převážné míře kryta minerálními zdroji v doplňcích. Využitelnost vápníku z organických zdrojů a minerálních doplňků se neliší a je proto používán v doporuční potřeby pro celkový vápník na rozdíl od fosforu. 

Potřeba fosforu pro prasnice

Fosfor je jednou z relativně nejdražších živin, které se do krmných dávek pro prasata musí doplňovat. V rostlinných krmivech je jedna část fosforu obsažená ve vegetativních částech rostlin v rozpustné formě a pro trávení prasaty v dostupné formě. Druhá část (30 – 85 %) fosforu, nejčastěji obsažená v semenech, tvoří tzv. “fytátový fosfor”. Fytátový fosfor je velmi pevně vázán v šestiuhlíkatém inositolovém kruhu. V zažívacím traktu prasat je tráven jen v omezené míře. Nestrávený fosfor je z těla vylučován ve výkalech, odtud se dostává do půdy a tam je velmi lehce štěpen na volný fosfor, který se dostává do svrchní vrstvy půdy. Tento fosfor velmi často kontaminuje povrchové vody.
GEORGIJEVSKIJ aj. (1982) zjistili, že u prasnic v době březosti se velké množství minerálních prvků ukládá a v době laktace se většina těchto látek mobilizuje. Určení potřeby fosforu a vápníku považují za velice složité.
Podle ŠIMEČKA aj. (1995) je možno doplňovat fosfor ve formě sodných anebo případně vápenatých fosfátů. Sodné fosfáty jsou lépe využitelné prasaty, ale jsou na rozdíl od vápenatých fosfátů dražší. Podle (ŠIMEČEK aj. 1993, cit. ŠIMEČEK, 1995) se změnil celkový přístup ke stanovení potřeby fosforu v krmných dávkách.  Jako hlavní kriterium se zvolil stravitelný fosfor, který určuje dostatečnou hladinu fosforu v krmných směsích.

Voda
 
Voda patří k základním živinám v krmení zvířat. Někdy se nazývá také zapomenutá živina, protože se na ni velmi často zapomíná. Tělo neobsahuje chemicky čistou vodu, ale ve formě vázané na krystalické vazby a nebo vázané na koloidní roztoky. Voda formuje část struktury koloidních proteinů a proto se přímo podílí na struktuře živých buněk a tkání. 
Celkové množství vody, které obsahuje organizmus, patří do jedné ze dvou frakcí: extracelulární a intracelulární. Tyto frakce jsou reprezentovány jako voda obsažená v krevní plazmě, v intersticiální kapalině a v lymfě. V těle dospělého organizmu se nachází okolo 70 procent vody.  Extracelulární frakce tvoří okolo 30 procent z celkového obsahu (GEORGIJEVSKIJ,1982). 
Zvíře přijímá vodu ve formě pitné vody a ve formě vody obsažené v krmivu. Obsah vody v krmivech kolísá od 10 % po 95 %. V kompletních krmných směsích tento obsah kolísá od 16 procent do 18 procent. Pitná voda a voda získaná z krmiva se nazývá exogenní voda, která je resorbována v tenkém střevě, vstupuje do krevního řečiště a podílí se na metabolických procesech. Rozklad organického materiálu v organizmu je spojen s tvorbou takzvané endogenní (metabolické) vody. Kompletní oxidace 100 g glukózy, proteinu nebo tuku vzniká asi 55,5g, 41,5g a 107g vody (GEORGIEJVSKIJ, 1982). 
 Potřebu vody upravuje mnoho faktorů nejen spotřeba krmiva, teplota prostředí, hladina toxických produktů metabolizmu, které musí organizmus vyplavit z těla ven v podobě moči a mléce. Průjmy také způsobují velké ztráty vody.
Voda je z těla odváděna ledvinami většinou ve formě moči, a také kůží ve formě a plícemi odpařováním. Sekrece vody ledvinami nesmí klesnout pod určitou kritickou hladinu, která je determinována množstvím elektrolytů a vylučovaných dusíkatých sloučenin (močovina u savců, kyselina močová u ptáků). “Ředění” močoviny na specifickou koncentraci zaručuje efektivní glomerulární filtraci a ekonomickou utilizaci vody v těle organizmu. Množství vyloučené moči a následná potřeba vody u jednotlivých druhů je vidět v následující tabulce:
Druh	Množství moči 
v l/den	Potřeba vody
v l/den	
Kůň 
Skot
Ovce
Prase
Slepice 	5,0
7,0
1,0
4,0
0,1	40,0
60,0
7,0
13,0
0,2	

Voda je neustále vylučována z těla organizmu (močí, vypařováním, přes střevní stěnu) i tehdy, když je příjem ostře redukován anebo dokonce pozastaven. Pokud příjem exogenní vody a tvorba endogenní vody není schopna kompenzovat ztrátu, vodní bilance se stává negativní. Obsah vody v plazmě se sníží a osmotický tlak se zvýší. Voda obsažená v intersticiální kapalině se přesouvá do krevního řečiště a roztok se stává hypertonickým. Z toho vyplývá, že při nedostatku vody dochází k dehydrataci organizmu. Mladá zvířata jsou ještě více náchylná na nedostatek pitné vody, protože jejich ledviny jsou ještě nevyvinuté (GEORGIJEVSKIJ, 1982).  

FYZIOLOGIE PŘÍJMU KRMIVA A JEHO TRÁVENÍ U SELAT

	Pro příjem potravy je dle KOTRBÁČKA a FILKY (1995) rozhodujícím činitelem pocit hladu. Centrálním regulátorem tohoto vjemu je hypothalamus, ve kterém se nachází centrum hladu a centrum sytosti. Tyto dvě oblasti se navzájem ovlivňují, a to tak, že aktivita jednoho tlumí činnosti druhého. Vlastní mechanizmus jejich funkce spočívá ve schopnosti buněk těchto center vyhodnocovat nutriční situaci organizmu (například hladinu glukózy v krvi) a na základě toho usměrňovat příjem potravy.
	Za významný regulátor tohoto specifického procesu je považován tzv. „hormon sytosti“ - cholecystokinin. Jde o peptid, vylučovaný sliznicí tenkého střeva. Jeho hladina stoupá při pasáži potravy ze žaludku do střeva a aktivuje centrum sytosti. Značnou funkci mají chemoreceptory v játrech, které hypothalamu předávají důležité informace o výživovém stavu organizmu
 Zvýšení teploty těla, které následuje po konzumaci krmiva má tlumící účinek. Obdobně působí i dráždění mechanoreceptorů žaludeční stěny při jeho naplňování. Opačně se uplatňují kontrakce prázdného žaludku, které navozují pocit hladu. 
	Aktivita hypothalamických center se mění i v souvislosti s činností jiných struktur CNS. Nejčastěji s těmi, která ovládají emoce, poplachové či obranné reakce, ale i sexuální chování. Ta mohou příjem potravy výrazně tlumit nebo i blokovat. Existuje přitom i hierarchické uspořádání významu těchto signálů a v souladu s nimi i realizace jednotlivých vzorců chování. Tak například přemístěním zvířete do nového prostředí se tlumí chování (příjem vody a krmiva), neboť se spouští celá škála jiných, v nové situaci významnějších instinktů – útěková reakce, pátrací chování, ostražitost atd. 
	K vnějším faktorům, které působí na příjem potravy, též patří: sociální vlivy a tepelné podmínky. Dominantní jedinci mají přednost v přístupu k potravě, což při jejím nedostatku znamená pro submisivní jedince omezení konzumu, eventuelně hladovění. Hierarchie se obvykle ustaluje ve vzájemných soubojích. Je-li tato dosažená struktura narušena, opět k bojům dochází. 
Teploty prostředí ovlivňují příjem krmiva následovně: Nízké teploty ho stimulují a to svým vlivem na tepelnou bilanci organizmu. Zvyšují totiž jeho tepelné ztráty, které jsou poté kompenzovány vyšším energetickým příjmem. Avšak tepelná energie uvolňovaná z krmiva zvyšuje celkovou produkci tepla jedince. To je při vysoké teplotě okolí jen s obtížemi vydáváno do prostředí. Za těchto podmínek stoupá tělesná teplota organizmu, která inhibuje centrum hladu. Příjem potravy prudce klesá až k jejímu odmítání (ŽIROVNICKÝ 1999). Pouhý jeden stupeň Celsia mimo pásmo tepelné rovnováhy zvyšuje u prasete denně záchovnou potřebu krmiva o 20 gramů a tím snižuje přírůstek živé hmotnosti zhruba o 14 gramů (KOTRBÁČEK, FILKA 1995). Obdobné údaje uvádí ZEMAN a  SCHMEISEROVÁ (1999) u masných plemen prasat ustájených v chladném prostředí. U zvířat došlo ke zpomalení růstu, respektive ke ztrátě hmotnosti o 14 g, 12 g a 8 g na den při poklesu teploty o 1 oC při tělesné hmotnosti 20 kg, 60 kg a 100 kg. Podobně konverze krmiva byla redukována o 2 – 4%. Též celé období výkrmu se prodloužilo o 4 dny. 

Nevhodná teplota vnějšího prostředí mimo jiné způsobuje: 
zhoršené využití živin
zhoršenou konverzi krmiva
snížení přírůstků

Přehled nejvýznamnějších vztahů uplatňujících se v regulaci chování uvádí následující schéma.

                         HYPOTHALAMUS

    laterální                 inhibice                     mediální
    část                                                          část

vzestup glukózy, náplně žaludku a střev, stimula- ce chuti, čichových a ostatních faktorů

  HLAD

SYTOST

pokles vlivu chuťových, čichových a ostatních stimulů, pokles náplně žaludku, pokles glukózy  

zvýšení příjmu krmiva

pokles příjmu krmiva

	

Laterální a mediální část hypothalamu se navzájem inhibuje a společně tvoří centrální kontrolu příjmu krmiva. Aktivita neuronů v laterálním hypothalamu vyvolává hlad, zvýšení hladiny plazmatické glukózy, atd. (pravá část obrázku). Tím jsou aktivovány mediální neurony hypothalamu, které naopak tlumí laterální části. Opačně je na levé straně znázorněno, jak aktivita mediálních neuronů hypothalamu  inhibuje příjem potravy, redukuje vlivy chuťových i čichových a dalších stimulů. Ty pak působí na zvýšení aktivity laterální části hypothalamu, který vyvolá opět pocit hladu (KOTRBÁČEK, FILKA 1995).

	Hlad označují ŠIMEČEK, ZEMAN a HEGER (2000) jako nepříjemný pocit, který vzniká při hladovění v důsledku tzv. hladových kontrakcí žaludku. Naopak chuť vysvětlují jako příjemný pocit čekání na příjem krmiva. Pocit chuti způsobuje přijímání některých krmiv i v tom případě, když zvíře hlad nepociťuje.

	V období prvních dvou měsíců postnatálního vývoje selat dochází k intenzivnímu růstu organizmu a s ním souvisejícímu funkčnímu i objemovému rozvoji trávicího systému. Při výživě selat je nutné respektovat jejich fyziologické potřeby. U prasat probíhá trávení enzymatické, které se s věkem podstatně mění. Týká se to nejen metabolismu proteinů, ale i sacharidů. 
	Jako příklad lze uvést tvorbu a vylučování pepsinu, které od narození postupně stoupá. Jeho úplná aktivace a tím i plné trávení pepsinem nastává asi ve dvou měsících (ČEŘOVSKÝ, HÁSEK, KRÁTKÝ 1998). K aktivaci pepsinu je potřebná kyselina solná (HCl), která se zpočátku vylučuje pouze v omezeném množství. Teprve ve věku dvou měsíců obsah volné HCl zvyšuje kyselost žaludečního obsahu natolik (z téměř pH 7 v době porodu na hodnotu 1,8 – 2,0), aby se na trávení bílkovin mohl plně podílet pepsin. 
V žaludku je po narození vylučován chymosin, který svým účinkem vyvolává srážení mléka prasnice v jemnou sraženinu, která je dobře přístupná k trávení. Mléko jiných druhů zvířat se sráží v kompaktnější formu sýřeniny. Ta je trávicím šťávám méně dostupná. Trávení sraženého mléka probíhá u selat téměř výlučně v tenkém střevě účinkem pankreatických enzymů za vydatné podpory žluče, která usnadňuje trávení tuků na které je mléko prasnice bohaté (HÁJEK et al. 1992). Rovněž tvorba trypsinu stoupá teprve od čtvrtého týdne, zatímco optima maltózy a sacharózy je již v tomto věku dosaženo (ČEŘOVSKÝ, HÁSEK, KRÁTKÝ 1998). 

2.2. SESTAVENÍ KRMNÉ DÁVKY

	Teorie výživy prasat vychází z předpokladu, že produkovaný přírůstek těla musí být co nejlevnější, tzn. získaný při nejlepší konverzi krmiva.
	Potřeba jednotlivých živin a energie vychází z netto potřeby záchovy (uhrazující spotřebované, opotřebované tkáně a energetickou potřebu základních životních procesů) a  netto potřeby produkce (představující zadržené živiny a energii v živočišných produktech). Při tvorbě norem se tato potřeba postupně koriguje při zohlednění stravitelnosti, využitelnosti a účinnosti utilizace živin na brutto potřebu. 
	
Živinová potřeba mladých, vyvíjejících se prasat je ve srovnání s ostatními kategoriemi značně specifická. Souvisí to zejména s tím, že v jejich těle probíhají současně tři zcela odlišné procesy. 
Jedná se o: kvalitativní změny v organizmu  - vývin, 
        kvantitativní hromadění stavebních látek – růst
        a ukládání tuku – výkrm.
	
Z hlediska výživy je růst chápán jako látkový a energetický metabolizmus, který vede řadu intermediálních procesů ke zmnožení substrátu těla zvířete.  Růst, měřený jako přírůstek živé hmotnosti, je působen zmnožením substrátu hmoty (buněk), avšak i tvorbou rezervních látek (tuku). Růst může být v určitém rozsahu považován za „normální“. Netýká se to však nadměrného ukládání tuku, jako důsledku nesprávné výživy. Lze říci, že normální je taková tvorba tuku, která je nezbytná pro maximální syntézu bílkovin v těle. U mladých prasat je tedy zvětšování hmotnosti provázeno kombinací fyziologických procesů, spojených jak s ukládáním bílkovin, tak i tuku (KODEŠ 2000). Již samotná hmotnost selete při narození, která činí 0,5 – 0,7 % hmotnosti dosahované v dospělosti mnoho naznačuje. Skutečnost, že  sele zdvojnásobí svou hmotnost za 6 – 9 dní po porodu, ukazuje na značnou intenzitu růstu v jeho prvních dnech života. Tato schopnost musí být v maximální míře využita správným odchovem (HÁJEK et al.1992).

Růst prasat od narození do porážkové hmotnosti není rovnoměrný. Denní přírůstky těla se s věkem absolutně zvyšují, ve vztahu k živé hmotnosti se však relativně růst zpomaluje. Během růstu dochází k výrazným změnám v proporcích jednotlivých tkání (maso, tuk, kosti), což s sebou přináší změnu chemického složení přírůstku a odvozeně i netto, stejně jako i brutto potřeby živin. Rozhodující příčinou nárůstu potřeby základních esenciálních aminokyselin u prasat moderních genotypů je především zvýšená schopnost tvorby libové tkáně (svaloviny) v těle. Zlepšující se konverze krmiva má své podstaty v nižší energetické náročnosti tvorby přírůstku, ve kterém je tuk nahrazován vodou.

Energetická a aminokyselinová potřeba všech živočichů je velice úzce spjata a jejich vzájemný vztah musí být plně respektován. Proto v živinových doporučeních je parametrem stěžejního významu množství lysinu (g), připadající na jeden MJ metabolizovatelné energie (MEp). V tuzemských podmínkách snaha o minimalizaci cen krmných směsí vede velmi často ke snížení energetického potenciálu diet a tím i možnosti využít aminokyseliny krmiva na tvorbu produkce. Ke stejně nepříznivému efektu dochází při zhoršování zdravotního stavu zvířat, tak i podmínek chovu. V obou případech narůstající záchovná potřeba energie odčerpá energii  z produkční části krmné  dávky, což se projeví snížením tvorby tělesného proteinu a tudíž i poklesem intenzity růstu.

Ve vztahu k tvorbě produkce mladých prasat lze za optimální techniku krmení považovat stav, který je plně podřízen fyziologickým možnostem trávicí soustavy a zákonitostem dynamiky složení přírůstku živé hmotnosti. 

Z nutričních faktorů je výše přírůstku ovlivněna: 
záchovnou potřebou živin a energie
množstvím denně uložených bílkovin (intenzitou proteosyntézy)
denním příjmem energie (krmiva, sušiny)

Záchovná potřeba energie je determinována zvířetem (metabolickou velikostí, zdravotním stavem) a prostředím. V optimální situaci představuje energetická potřeba této záchovné činnosti organizmu asi jednu třetinu (podle genotypů 32 – 35 %) MEp krmné dávky. Za nepříznivější situace podmínek chovu nezřídka narůstá záchovná potřeba na dvojnásobek, což vyvolá snížení denních přírůstků na poloviční úroveň. Potřeba energie na tvorbu přírůstku je dána množstvím ukládaných látek, jejich energetickou hodnotou (1 g proteinu = 22,6 kJ a 1 g tuku = 39 kJ) a energetickou náročností vlastní syntézy (na 1 g proteinu – 20,4 kJ, na 1 g tuku – 19 kJ).  
Kontrastem k energetické potřebě je potřeba strukturálních látek obsahujících dusík. Avšak prasata nemají  specifickou potřebu NL, ani bílkovin, nýbrž aminokyselin, ze kterých jsou potřebné tělesné bílkoviny syntetizovány.

Rozhodujícím krmivářským limitem intenzity růstu je příjem sušiny krmiva. Na jeho velikost působí: 
	kapacita trávicího traktu 
schopnost prasete zpracovat přijatou energii.

První faktor se uplatňuje především u mladých, rostoucích zvířat, kdy ani vynikající apetit mnohdy nestačí zabezpečit přísun živin na úrovni potřebné k plnému projevu jejich růstové schopnosti. V pozdějších fázích vývinu těla je kapacita trávicího traktu již dostatečná. Nastupuje však druhý faktor – množství přijaté energie, dané schopností jejího zpracování. Takový potenciální příjem energie je tvořen součtem energetických potřeb na záchovu a produkci.
Mezi nutriční faktory nepříznivě ovlivňující apetit prasat patří živinová nevyváženost diet (deficience i nadbytek), vyšší zastoupení vlákniny (nad 5 %), přítomnost antinutričních či toxických látek, nízká stravitelnost živin, nevhodná úprava dávky (hrubost, jemnost), technika (malý počet denních krmení) a technologie krmení (suché, prašné), či defektní krmiva (pach, chuť, příměsi), vyšší koncentrace chloridů v dietě (žíznivost), vysoká koncentrace solí v napájecí vodě a nedostatečný i nadbytečný přísun studené či příliš teplé vody (KODEŠ 2000).

V technice krmení prasat se používají tři systémy zkrmování krmné dávky: 
1. Předkládání pouze kompletních krmných směsí (používá je asi 
      96 až  98% všech chovatelů prasat)
2. Zkrmování doplňkových směsí a běžně dostupných  komponentů  
      (nejčastěji čerstvých krmiv)
3. Kombinovaná krmná dávka (v období, kdy jsou k dispozici vhodná  
      statková krmiva se prasatům do krmné dávky přidává doplňková směs a 
      v dalším období se zkrmuje pouze kompletní krmná směs)
	
V praxi je výživa prasat zabezpečena především výrobou a následně zkrmováním kompletních krmných směsí (dále jen KKS). Dané směsi mají podle ZEMANA a SCHMEISEROVÉ (1999) splňovat tato kritéria:
poskytovat všechny potřebné živiny
při dopravě se nesmí samotřídit
nesmí ohrožovat zdravotní stav lidí ani zvířat
nesmí zakrývat poruchy zdraví zvířat
má mít adekvátní cenu (vycházet z ceny komponentů)

Mohlo by se zdát, že nejvhodnější je vyrábět pro každý krmný den speciální KKS. Avšak v praxi je toto nemožné. V České republice se zavedl systém výroby následujících typů kompletních a doplňkových krmných směsí:

Průměrná hmotnost prasat (kg)	 Kategorie	 Zkratka	
0–6
6-15
15-35 (40)
35-65 (80)
65-120
15-60
60-120

120-250
140-270
30-120
30-130
30-80
	 Kojená selata (prestartér)
 Odstavená selata (startér)
 Předvýkrm prasat
 Výkrm I. fáze
 Výkrm II. fáze
 Směs pro 1. období růstu
 Směs pro 2. období růstu

 Prasnice březí a jalové
 Prasnice kojící
 Směs pro odchov prasniček
 Směs pro odchov kanečků
 Směs pro testaci prasat	ČOS – S
ČOS
A1
A2
A3 (CDP)
P1
P2

KPB
KPK
PCH
OKA – S
TESTA	

Je vyráběno mnohem více druhů kompletních krmných směsí, ale v praxi se více typů KKS nepoužívá. Pro ty podniky, které si sami vyrábí krmné dávky jsou k dispozici  doplňkové krmné směsi bílkovin, minerálií a vitamínů  (ŠIMEČEK, ZEMAN, HEGER 2000). 

Veškeré předpisy pro výrobu krmných směsí jsou stanoveny příslušnou vyhláškou MZe podmínky ČR. Číslo této vyhlášky se každoročně  mění a výrobci se musí pravidelně informovat o aktuální situaci a změnách. 
Krmné směsi nesmí obsahovat živé škůdce, patogenní nebo podmíněně toxické zárodky. Směsi jsou obvykle složeny z krmiv (pšenice, ječmen, sojový extrahovaný šrot, řepkový extrahovaný šrot aj.) a premixů. Tyto premixy smí vyrábět pouze specializované výrobny a mohou být dodávány  jen registrovaným výrobcům krmiv.

2.3. ODCHOV A KRMENÍ SELAT

	Výživa a odchov selat je důležitým faktorem v chovu prasat, neboť podstatně zasahuje do navazujícího výkrmu a dalšího využití jedinců v reprodukci.
	Narozením selete končí jeho nitroděložní vývoj a nastává období poporodní. Z výživářského hlediska je toto poporodní období zahájeno vlastním příjmem potravy tj. v prvních hodinách života mleziva, poté mateřského mléka, příkrmu v době kojení a přechodu v době odstavu nejčastěji na KKS. Tento přechod je provázen velkými funkčními změnami v biologii narozeného individua. V porovnání s ostatními druhy hospodářských zvířat nejsou některé fyziologické funkce, případně orgány, tak dokonale rozvinuty jako u  jiných mláďat. Tyto funkce a orgány dosahují své plné účinnosti až v průběhu dalšího růstu a vývinu. 

	Nízký stupeň vývoje selat při narození způsobuje, že nejsou vyvinuty tyto funkce, případně orgány:	1. termoregulační systém
				2. krvetvorba
				3. trávicí ústrojí a enzymatická funkce
				4. obranný humorální systém organizmu 

2.3.1. HLAVNÍ POŽADAVKY ODCHOVU SELAT

Dle fyziologických a biologických potřeb selat je nutno dodržet tyto hlavní zásady: 
Umožnit všem selatům co nejdříve a co nejčastěji v dostatečném množství příjem mleziva. Pro malý obsah žaludku i celého trávicího traktu zajistit, aby sála nejméně každou hodinu.
Zabezpečit optimální teplotu zejména v prvním týdnu po narození
 tj. 32 oC
Zajistit včasný příjem antianemických přípravků a to od 2 – 3 dne po narození.
 Poskytnout dostatek čisté pitné vody, v zimě temperované (již od třetího dne po narození), dostatek čerstvého vzduchu, vyloučit průvan a nadměrnou vlhkost v kotci. 
Zabezpečit důslednou čistotu korýtek, napáječek a celého prostředí odchovu (HÁJEK et al. 1992).

	Dle ČECHOVÉ a HARTLA (1991) na přežití selat po narození a na jejich další růst má přední vliv výživa. Období do odstavu můžeme z hlediska výživy rozdělit na tyto fáze:  	- kolostrální fáze /asi 24 hodin/
- fáze sání mléka /asi 2 týdny/
- fáze sání mléka a počínající příjem předkládaných
   krmiv  /do odstavu/

Jednou z podmínek pro optimální vývin selete a ekonomiku chovu je zajištění plynulého přechodu z výživy mateřským mlékem v porodně na výživu směsmi nebo statkovými krmivy v dochovně prasat. Je nutné naučit selata přijímat dostatečné množství směsi již v době laktace matky, aby již při odstavu uměla žrát. 

Produkce mléka prasnic se zvyšuje do druhého týdne po porodu, kdy dosahuje svého vrcholu a postupně klesá až do doby odstavu (DANĚK 1993). Respektive průměrná tvorba mléka prasnice je v prvním týdnu 5,5 – 7,5 litrů, ve druhém 8,5 litrů a od třetího týdne má klesající tendenci (HÁJEK et al. 1992). Naproti tomu požadavky selat na množství přijatých živin, tedy především mateřského mléka, neustále rostou (DANĚK 1993). Tento rozdíl, vznikající mezi potřebou živin selat a nabídkou, je čím dál vyšší s postupujícím věkem a musí být uhrazen přikrmováním. Při správném krmení prasnice obsahuje mateřské mléko všechny nutné živiny v postačujícím množství, ve správném složení a poměru. Jeden litr mléka prasnice má dvojnásobnou energetickou hodnotu než kravské mléko a obsahuje dvakrát více tuku a bílkovin. Důležité je též zásobování selat vitaminem A, který má význam téměř pro všechny životní děje a procesy přeměny látek v organizmu. V letním období, zejména při krmení prasnic zelenou pící, je ho v mléce dostatek. V zimním období, po jeho vyčerpání ze zásob organizmu matky a při nedostatku v krmné dávce, dochází k deficienci vitaminu A v mléce a tím i u selat. Nedostatky mohou vyvolat poruchy růstu plodu projevující se nízkou hmotností narozených mláďat, dále pak ochrnutí zádě, výskyt křečí a malá odolnost vůči infekčním chorobám (HÁJEK et al. 1992).

Selata sají podle věku 15krát až 25krát denně a dané činnosti věnují 10 až 
20 % doby z celého dne, přičemž sají častěji ve dne nežli v noci. V průběhu 24 hodin byla zjištěna tato frekvence sání: Prvý a druhý týden po narození selata sála 16krát až 18krát, třetí týden 15krát a čtvrtý až pátý týden 13krát. 
 
Ne všechny struky prasnice jsou stejně mléčné. Selektovaná prasnice má 
13 – 16 struků což postačuje většině vrhů. Více mléka produkují přední struky a díky tomu jsou více vyhledávané mláďaty. Nejmléčnější struky tedy obsadí těžší a agresivnější jedinci. Tento fakt se tudíž projeví v rozdílné růstové intenzitě selat, jelikož si selata své „vybojované pozice“ hájí a většinou stále sají ze stejných struků, jak uvádí ČECHOVÁ a HARTL (1991). U početných vrhů dochází dříve k obsazení pozic nežli u vrhů malých. „Své“ struky má v prvním týdnu vybráno již 60 %, ve druhém týdnu 75 %, ve třetím týdnu 89 % a ve čtvrtém týdnu 92 % jedinců. 

Slabší jednotlivci  mají stále menší možnost pít mléko, protože silnější a agresivnější jedinci jsou schopnější si svou dávku zajistit. Slabší jedinci jsou tudíž nuceni vyhledávat příkrm, popřípadě se snaží užírat krmivo prasnici. V extrémních případech požírají podestýlku a výkaly, z čehož vznikají zdravotní problémy, které se mohou přenést na celý vrh.
Silná selata si zajišťují dostatečný příjem mléka a nemusí proto jevit zájem o příkrm. Následně nastává situace, při které po odstavu dokážou slabší jednotlivci  konzumovat krmnou dávku bez větších problémů (zvláště, je-li shodná s příkrmem alespoň v posledních dnech pobytu v porodně). Nejsilnější jedinci nemají s příjmem příkrmu dostatečné zkušenosti. Zpočátku krmivo odmítají do té doby, až je pocit hladu donutí  přijmout větší dávky krmiva, na které ale není jejich trávicí systém zvyklý. Vzniká riziko dalších zdravotních poruch, které se mohou opět přenášet na celý vrh. Proto je vhodné regulací krmné dávky prasnicím, případně usměrňováním přístupu selat k matce, snížit v posledním týdnu před odstavem produkci mléka a naučit selata přijímat krmnou směs (DAŇEK 1993). 

Cílem krmné techniky u selat v době kojení je dosáhnout toho, aby se selata naučila konzumovat pevné krmivo co nejdříve. K tomuto cíli lze na doporučení TYLEČKA a kol. (1992) dospět: 
zchutněním předkládaného krmiva (zchutňující látky, kvalitní komponenty, časté podávání čerstvé směsi, čistá voda aj.)
podporou rozvoje enzymatické činnosti trávicí soustavy
péčí o zdravotní stav prasnice a selat
dobrou ošetřovatelskou a zootechnickou prací
technikou odstavu, aj. 

2.3.2. ODSTAV SELAT

	Je známo, že odstav je pro selata obtížné období, které je definováno ukončením mléčné výživy a úplným přechodem na kompletní krmnou směs. Ve svém důsledku odstav hraje jednu z rozhodujících rolí dalším růstu prasat a následně v ekonomice celého chovu (PRÁŠEK 2001). Současně se v tomto období diferencují pěkná, dobře rostoucí selata a horší, zaostávající, která mnohdy ztrácí svou požadovanou odstavovou hmotnost  (DANĚK, BEČKOVÁ 2001). 

V našich podmínkách se nejčastěji používají kromě hysterektomie a hysterotomie tyto termíny odstavu: 	 Bezkolostrální odstav                0 hodin
		   		 Velmi ranný odstav              36 – 48 hodin
				 Raný odstav                    5 – 15 dní
	         			 Časný odstav                         15 – 35 dní
			 	 Tradiční odstav               			    42 – 56 dní	Nejrozšířenější je časný odstav selat (asi v 92 % chovů) a nejčastěji se odstavuje ve věku 28 – 31 dní (TYLEČEK et al 1992).

	Odstav představuje pro selata celou řadu změn, na které nejsou ještě dostatečně připravená. Není zcela dokončen vývoj obranných mechanizmů, trávicí soustava se teprve přizpůsobuje k plnému využití krmných směsí.
Při odstavu jsou mláďata často přemístěna do jiných prostor vybavených jinou technologií, někdy dochází i ke změně ošetřovatele. Většinou se mění skladby skupiny selat v kotci – je třeba vytvořit novou hierarchii. Končí kontakt s matkou a výživa mateřským mlékem. Změnou prostředí, krmiva a ukončením příjmu protilátek z mateřského mléka dochází k přestavbě střevní mikroflóry. Současně však KUMPRECHT a HEGER (1999) zdůrazňují, že odstavová krize je komplexním problémem vyvolaným velkým množstvím faktorů, z nichž mnohé ještě nejsou dostatečně prozkoumány. Opatření v oblasti výživy mohou vyřešit pouze část těchto problémů a jejich úspěšnost se projeví pouze tehdy, jsou-li doprovázeny dalšími zootechnickými a technologickými zásahy.

	Nejmenší problémy s odstavem můžeme vždy pozorovat u „slabších“ selat, pocházejících od málo mléčných prasnic. Tato selata se již na porodně naučila přijímat krmnou směs. Ostatní, která nejsou na směs připravena, nejprve po několik dní většinou nepřijímají žádné krmivo. Poté ho zkonzumují velké množství s následnými zdravotními problémy. Během prvních deseti dnů po odstavu se projevují občasné průjmy (DANĚK, BEČKOVÁ 2001). Za jednu z příčin vzniku průjmů, považují KUMPRECHT a HEGER (1999) nízký příjem energie po odstavu, který je předpokladem pro involuci klků tenkého střeva a následné snížení resorpce živin. KRATOCHVÍL (1998) vysvětluje výskyt průjmů nedostatečnou adaptací trávicího traktu na suché krmivo. Obsah žaludku je velmi malý (0,2 l), což způsobuje průchod nedostatečně natrávené potravy tenkým a tlustým střevem a nedokonalé vstřebáváním živin. Enzymatické zásoby zažívadel jsou zaměřeny na trávení mléčného cukru a ne na škrob (maximální tvorba amylázy začíná kolem 8. týdne věku) a jiné složky KKS. Ve vzdálenějších úsecích střev setrvávají zbytky nestráveného krmiva, které zde tvoří vhodný substrát pro pomnožení patogenních zárodků (Serpulina spp., Escherichia coli, Campylobakter spp., Clostridium spp., Salmonella).
 VESELÝ a kol. (1988) radí předcházet těmto problémům opatrným zvyšováním krmné dávky tak, aby se selata nemohla přežrat. 

Patogeneze nespecifických průjmů

stres
odstav 	-    změna krmiva
-	přesun
nízká lokální imunita

sele hladoví, následuje masivní příjem potravy 

malý objem žaludku, slabé natrávení krmiva, rychlá pasáž zaživatiny do střev

průjem (klinický, subklinický)

nekompletní trávení a resorpce živin v důsledku neadaptovaných enzymů 

toxiny

nestrávené živiny, ideální prostředí pro většinu bakterií

	Začít s podáváním příkrmu se doporučuje dle různých pramenů od čtvrtého až čtrnáctého dne po narození. První týden nemá přikrmování význam jako krmivo, nýbrž slouží selatům  především k hraní. Naproti tomu třetí týden je příkrm již nutný pro zajištění dostatečného přísunu živin.  Jeho samotným podáváním se však nedocílí, aby jej všechna selata v dostatečné míře skutečně přijímala (DAŇEK 1993).  V době kojení jej konzumují pouze velmi sporadicky. Po dosažení 25. dne věku začínají již přijímat krmivo některé vrhy (asi 10 %), 28. den asi 40%, 30. den asi 80% vrhů. Ve věku 35 dní přijímá pevná krmiva již 99 % všech selat, i když jsou ještě v této době kojena (VESELÝ et al.1988). Průměrný příjem metabolizovatelné energie na konci prvního týdne po odstavu je v běžných podmínkách asi 750 kJ na kilogram metabolické hmotnosti těla selete. Tato hodnota zhruba odpovídá 60 % toho, co sele denně přijme v mléce poslední týden laktace. Teprve na konci druhého týdne po odstavu se příjem energie z pevného krmiva vyrovná příjmu energie při sání mléka. Energetická bilance je však stále negativní. Pro zabezpečení záchovy, voluntární aktivity a alespoň minimálního růstu musí proto sele odbourávat tukové zásoby. S postupně se zvyšujícím příjmem krmiva se energetická bilance vyrovnává. Nulové bilance je však dosaženo teprve tehdy, když denní přírůstek dosahuje hodnoty přibližně 200 g. Až teprve po čtyřech až šesti týdnech po odstavu  se procentický obsah tuku v těle dostane na úroveň odpovídající době odstavu (KUPMRECHT, HEGER 1999).

 Přikrmovaná směs musí být tudíž dostatečně přijatelná, vysoce stravitelná, s nízkým podílem vlákniny a vysokým podílem bílkovin. Většinou jsou používány kompletní směsi ČOS nebo tzv. prestartéry – směsi určené pro přikrmování a krátké poodstavové období a následně ČOS 1 , případně obdobné směsi s jinými komerčními názvy. Tyto směsi mohou být podávány v různé formě: tekutá, kašovitá, sypká, nebo granulovaná. Je možné použít i statková krmiva při nedostupnosti krmných směsí (pražené, nebo jemně šrotované obilniny, přesáté šroty, kravské mléko, jemnou rybí moučku apod.), patřičně upravená (DAŇEK 1993). 
	
Základní podmínkou úspěšného a tím i efektivního odchovu selat je kvalitní prestartér. Toto krmivo je ve výživě prasat klíčovou, ale také výrobně nejnáročnější a nejdražší směsí. Prestartér musí splňovat velmi různorodá kriteria daná tím, že je používán jak v příkrmu, tak i po odstavu, kdy se stává výhradním zdrojem živin a energie. VESELÝ a kol (1988) uvádí, že je nezbytné, aby směs pro příkrm obsahovala chutné komponenty, včetně sladkých zchutňovadel (cukr, sacharin, Usal) popřípadě jiných aromatických a chuťově výrazných látek (koriandr, jablečná vůně, atd.)

Jeho nejdůležitější vlastnosti:    1. Chuťová atraktivnost (pro maximální příjem)
				        2. Dietetická účinnost
				        3. Produkční účinnost	

Startérová směs má již jednoznačně produkční funkci a umožňuje při průměrném příjmu celkem 0,68 kg směsi dosáhnout denní přírůstek 340 g
 – v rozpětí živé hmotnosti zvířat 7 až 15 kg (KODEŠ 1995). Spotřebu kvalitního, chuťově atraktivního prestartéru odhadli DANĚK a BEČKOVÁ (2001) přibližně na 0,5 kg do odstavu a asi 3 kg po odstavu. 

Dle TYLEČEKA et al. (1992) je průměrná spotřeba KKS následující:
Věk selete	Příjem směsi v gramech	
	na kus a den	nápočtem 	
8.
12.
16.
20.
24.
28.
29.	6
9
17
26
38
71
93	6
37
93
187
320
556
649	

Dosažení těchto parametrů a odpovídajícího růstu a vývinu selat není zdaleka záležitostí jen výživné hodnoty, ale zejména chuťové atraktivnosti a dietetické účinnosti této směsi (PROKOP 1998). Zkrmuje se v suchém stavu, nejlépe dvakrát denně, dle spotřebovaného množství. Zbytky se pravidelně odstraňují. Tato směs slouží především k návyku na příjem krmiva. Velmi důležité je poskytnout selatům dostatek čisté, zdravotně nezávadné pitné vody a to nejpozději od desátého dne věku (TYLEČEK et al. 1992).

Kompletní krmná směs ČOS je určena k příkrmu selat těsně před odstavem až do živé hmotnosti cca 17 kg tj. asi do 8 týdnů stáří. Směs se zkrmuje čerstvá, přibližně dvakrát denně (později jednou denně), zbytky se opět pravidelně odstraňují. Spotřeba ČOS na jedno sele do 28 dnů je 0,75 – 1,00 kg směsi. Průměrná spotřeba na krmný den v období 35 – 65 dnů věku činí asi 0,7 – 0,8 kg.   

Průměrná užitkovost a orientační potřeba živin v 1 kg krmné směsi 
(88 % sušiny)  pro rostoucí prasata (ŠIMEČEK, ZEMAN, HEGER 2000).
 Číslo normy	21	22	
 Kategorie	Selata kojená	Selata	

 Průměrná hmotnost                kg
 Hmotnost počáteční                kg
 Hmotnost konečná                  kg
 Celkový přírůstek                    kg
 Denní přírůstek                       kg
 Denní příjem směsi                 kg
 Celkový příjem směsi              kg
 Počet krmných dní                 dny	
4,1
1,2
7
5,8
0,207
0,080
2,2
28,0	
11,0
7
15
8
0,340
0,660
15,5
23,5	
 MEp                                       MJ
 N- látky (max.)                          g
 Lysin                                         g
 Metionin                                    g
 Vláknina (max.)                         g	13,5
245
14,2
3,9
38	13,0
210
12,0
3,3
43	

Na odstav navazuje období odchovu časně odstavených selat, tj. do 90 dnů věku, přičemž by selata měla mít v této etapě průměrnou hmotnost cca 30 kg. 
K dosažení této hmotnosti z 5 až 6 kg při odstavu, odpovídá 369 g průměrného denního přírůstku v odchovu (ČECHOVÁ, HARTL 1991).
Výsledky jednotlivých studií dokazují, že malé rozdíly v hmotnosti u jednotlivých selat na začátku období po odstavu se rychle zvětšují a v sedmdesátém dnu života činí až 30 %. Tak např. hmotnostní rozdíl zvířat na konci výkrmu je oproti období po odstavu dvojnásobný až trojnásobný. Je také známý vztah mezi věkem a dosaženou hmotností, viz následující tabulka.

Srovnání průměrného věku selat o hmotnosti 25 kg ve vztahu k věku při hmotnosti 100 kg.
Věk v hmotnosti 25 kg (dny)	Věk v hmotnosti 100 kg (dny)	
85,1
74,2 
68,2
65,3
60,3	 200
191-200
181-190
171-180
 170	

Tabulka jasně ukazuje, že výhoda pěti a někdy i pouze tří dnů v dosažené 
tělesné hmotnosti 25 kg, dovolí zkrátit dobu výkrmu o 10 i více dnů (KRATOCHVÍL 1998). 

2.4.  ZÁSADY ZKRMOVÁNÍ ZCHUTŇOVADEL

	Aromata a zchutňovadla patří mezi moderní krmná aditiva, jejichž používání se v České republice počalo uplatňovat až po roce 1990, a která zatím nejsou v běžné praxi obvyklou součástí krmiva (PASEKA 2000).

Výživa hospodářských zvířat není dána pouze nutričním obsahem jednotlivých složek krmné dávky, ale také její chutností. Vhodně zvolená, pro zvířata příjemná chuť krmiva, zajišťuje plynulý a dostatečný příjem živin. Se vzrůstajícími požadavky na užitkovost hospodářských zvířat je dnes stále více pozornosti věnováno atraktivnosti a chuťové přitažlivosti krmiva. 
V současných podmínkách chovů je nemožné, až na malé výjimky, aby si zvíře svobodně volilo krmivo.  Zvířatům je předkládána taková krmná dávka, která je sestavena dle hospodářských a výživářsko-fyziologických hledisek. O to více pozornosti zasluhuje aspekt chutnosti zejména při sestavování receptur pro mladá zvířata. 
Smyslové vjemy chuť a vůně jsou jako subjektivní veličiny těžce definovatelné. Pro oba vjemy však dle ANDRÝSE (2000) platí tato stejná pravidla:
Příliš velké dávky chuťově a pachově aktivních látek mohou 
působit  opačně a výsledkem je snížení příjmu krmiva. 
I nepatrné množství těchto látek může vyvolat preferenci
zvířete pro určité krmivo.
Během růstu a vývoje zvířete se mění preference chutí a vůní.
Lidské hodnocení není autentické díky odlišným smyslovým vjemům a preferencím.

Při čichovém podmětu následuje zaktivování čichově aktivních molekul látky přes čichový epitel, který je lokalizován na určitých místech sliznice nosní. Chuťové vjemy jsou vnímány chuťovými receptory, které jsou v tzv. chuťových pohárcích sliznice dutiny ústní, zejména na jazyku a patře. Látka, jejíž chuť je pociťována, musí být nejprve  rozpuštěna ve slinách. Dráždění chuťových receptorů má nesporný význam nejen pro reflexní řízení trávicího traktu a metabolizmu, ale též z hlediska aktivního výběru živin. Tyto receptory jsou na rozdíl od čichových  pravými receptory a nemají vlastní nervové vlákno. Jsou obklopeny větvením nervových vláken prvních neuronů chuťové dráhy, jež se nachází v nervových uzlinách některých mozkových nervů. Senzitivní a mozkové reakce na čichové a chuťové podměty zprostředkovává talamus – horní část mezimozku (KAPLAN 1997)

Čich mají prasata velmi dobrý (je pro ně důležitý při vyhledávání a příjímání potravy, při diagnostice říjných prasnic kancem apod.). V osmdesátých letech byly provedeny speciální pokusy, kdy prasata čichem dokázala po 10 až 20 pokusech přesně rozeznat označený předmět od dvou jiných. 
Chuť je rovněž velmi dobře u prasat vyvinuta. Jsou schopna vnímat chuť slanou, sladkou, hořkou a kyselou. Citlivá jsou zejména na chuť slanou, kdy dokáží rozlišit od sebe potravu s rozdílem 0,25 % soli. Přídavek soli vede k nadměrnému pití a i k odmítání potravy (KLECKER et al. 2000). 
Každý druh a kategorie zvířat upřednostňuje určitý chuťový profil potravy. Například aromatizování a zchutňování krmiv pro drůbež je mnoha odborníky považováno jako zbytečné (PASEKA, KONOPÍK 2000). Prasatům se předkládá krmivo s příchutí vanilky, ovoce, mateřského mléka, kokosu a jiné. Ve výživě skotu se používají aromata vonící jako melasa. Všeobecně lze uvést, že všechna mláďata savců preferují sladkou a mléčnou  chuť, respektive vůni.

Pro srovnání je v tabulce uveden počet chuťových buněk u jednotlivých živočišných druhů.
Živočišný druh	Počet chuťových pohárků	
   slepice
   kachna
   kočka
   pes
   člověk
   prase
   koza
   králík 
   tele	       24
     200
     473
  1 706
  9 000
15 000
15 000
17 000
25 000	

2.4.1. UPLATNĚNÍ ZCHUTŇOVADEL U JEDNOTLIVÝCH DRUHŮ HOSPODÁŘSKÝCH ZVÍŘAT 

Drůbež nemá dostatečné množství chuťových receptorů a proto je většinou používání zchutňovadel bezúčelné. Přesto je prokázáno, že reaguje dobře na některé stimulátory chuti, avšak jiným mechanizmem než jsou chuťové receptory. Všechny druhy drůbeže mohou rozeznávat hlavní chutě: slanou, kyselou, hořkou a sladkou, přičemž vnímavost pro hořkou chuť je u hrabavých ptáků vyvinuta jen nepatrně. Vodní drůbež však odmítá hořké roztoky již v téže koncentraci jako člověk. Rovněž citlivost na sladkou chuť není dobře vyvinuta. Sladový a mléčný cukr pro ně nemá prakticky žádnou příchuť a umělá sladidla, např. sacharin, vnímá spíše jako kyselá. Při volbě krmiva má pro slepici chuť a čich (zcela chybí orgán pro vnímání vůně) jen velmi malou úlohu, preference vychází z podmětu zrakových či hmatových vjemů.  
Selata dávají přednost krmivům blížícím se chutí a vůní mateřskému mléku, přičemž upřednostňují sladké příchuti před jinými. Často se používají zchutňovadla, která se podávají kojícím prasnicím (kakao, anýz aj.).  Přípravky přecházejí při kojení mlékem matky do zažívacího ústrojí selat, která si na ně přivyknou. Dané opatření má za následek příjem odstavové směsi s větší chutí. 
Vykrmovaným prasatům je nutno zchutňovat krmnou dávku složenou z běžných krmiv (obilovin). Plošná aplikace je nezbytná pouze pro zajištění chutnosti narušených nebo podmíněně zkrmovaných směsí. Dávají přednost sladké chuti.
U březích prasnic není zchutňování nutné, pokud se bude zkrmovat kvalitní a živinově dostačující krmná dávka. Též kojícím prasnicím se dnes prakticky krmivo takto neupravuje.
Telatům je nutné aplikovat zchutňovadla do všech krmných dávek, které se používají ihned po odstavu. Zejména u krmných směsí bez sušeného odstředěného mléka  se používají přísady koření a sacharin. 
U vysokoprodukčních dojnic je velmi těžké dosáhnout, zvláště na začátku laktace, vyrovnané energetické bilance. Proto se ve většině států v této kategorii skotu uplatňuje zchutňování krmiv. Především při aplikaci minerálních přípravků (solí),  zejména s vysokým obsahem hořčíku, je nutné používat některé z přístupných preparátů (nejčastěji užívaná je kombinace sacharinu s uhličitanem vápenatým). 
Vykrmovanému skotu se při intenzivním způsobu chovu předkládají ochucená krmiva vyjímečně, nejčastěji při zkrmování méně chutných siláží.

Všeobecně je možné konstatovat, že na celém světe se hledají zchutňující přísady,  které by bylo možné technologicky jednoduše doplnit ke krmivu. Ekonomické ukazatele přitom musí jednoznačně prokázat nižší vynaložené náklady při změně receptury používané krmné směsi. 

2.4.2. CHUTNOST KRMIVA – PALATABILITA

	Chuť zvířete i chutnost krmiva jsou vjemy multifaktorové povahy. Chutnost krmiva tudíž nemusí být vždy doprovázena odpovídající žravostí zvířete. Na tento fakt je třeba mít ohled při sestavování receptury krmné směsi, neboť chutnost krmiva bývá posuzována na základě jeho spotřeby zvířaty. Jelikož hladina krmení ovlivňuje konverzi, je jasné, že palatabilita a konverze krmiva jsou ve vzájemném vztahu. 
	Schopnost organizmu vnímat chuťové vjemy závisí na chemizmu, konfiguraci, ionizaci účinných molekul vyvolávající aroma a též na jiných fyzikálních faktorech , jako je rozpustnost ve vodě (resp. ve slinách), teplotě a podobně. Dále na chutnost krmiva působí fyziologické faktory jedince, jako je např. účinnost slinění, stavu nervové soustavy (faktor stresu), věk, dědičnost, senzorická adaptace a na vlastnostech krmiva (chutnost, přítomnost škodlivých či odpuzujících látek, velikost částic krmiva a jejich struktura). Neméně významné jsou též faktory prostředí. 	
Nejenom chutnost krmiva je významným ekonomickým činitelem, který je nutno brát v úvahu. Konverze živin závisí na již výše uvedených vlastnostech krmiva a dále na pohlaví zvířete, věku, živé hmotnosti zdravotnímu stavu, prostředí, klimatu a značně na organizaci chovu. 

 Tyto faktory lze vyjádřit čtyřmi parametry, určujícími užitkovost a konverzi krmiva:	- hladina krmení (intenzita výživy)
		- energetický ekvivalent krmiva
		- energetický ekvivalent produktu
		- účinnost využití energie krmiva

Jelikož uvedené parametry jsou ve vzájemném vztahu, změna kteréhokoliv z nich nemusí vyvolat plný účinek na konverzi. Příjem krmiva je přímo ovlivňován chutností krmiva, ale přitom je limitován mechanickým (plností trávicí soustavy) a metabolickým nasycením. Metabolické nasycení má primární význam pro regulaci příjmu potravy. Zejména u přežvýkavců je toto nasycení zčásti funkční schopností zvířete uvolňovat teplo vytvořené z metabolických procesů. Přídavek zchutňovadel je proto racionální pouze tehdy, nebylo-li dosaženo mechanické nebo metabolické sytosti. 	

2.4.3. APLIKACE ZCHUTŇOVADEL

	Pokud by byly krmné směsi složeny pouze z chuťově příznivých komponentů, nebyl by s chutností takového krmiva problém. Součástí krmných směsí pro hospodářská zvířata jsou však často různé vedlejší produkty potravinářského průmyslu a především farmaceutické a chemické přísady (například antikokcidika, antioxidanty, stimulátory, antibiotika, medikované přípravky a minerální přísady), které zhoršují chutnost a přirozenou vůni předkládaného krmiva a tím snižují jeho atraktivitu pro zvíře. Avšak přes mnohdy značné množství těchto přísad vzniká potřeba, zejména u některých druhů a kategorií hospodářských zvířat, zajistit zlepšený příjem krmiva. K tomuto účelu používají výrobci krmných směsí přídavky aromat a zchutňovadel (KAPLAN 1998).
Důvody pro aplikaci zchutňujících látek:
dosažení vyššího příjmu krmiva
vyhledání a zahájení příjmu předkládaného krmiva
stimulace vylučování trávicích šťáv a krátkodobé zvýšení jejich sekrece, lepší trávení krmiva
překonání stresových problémů spojených s odstavem
snadnější aplikace méně chutných léčiv a minerálních doplňků
snížení výskytu nesežraných zbytků krmiva

Technologický účel aplikace zchutňujících preparátů je možno shrnout 
do následujících bodů: 	
zchutňovadla umožní vrátit krmivům ztracenou vůni či chuť
zesílí existující příchuť nebo vůni
zachovají jednotnou chuť i vůni celé krmné dávky
neutralizují nebo maskují nepříjemnou chuť (vůni)
vytvoří kontinuitu chuti (při změně jednotlivých komponentů.)

PASEKA a KONOPÍK (2000) shledali zajímavý poznatek v účinnosti aplikace zchutňujících látek: Při použití aromat bylo nutno počítat se zvýšenými náklady, které se odrazily zdražením jedné tuny krmné směsi o 64 Kč, tj. o 0,064 Kč na kg krmiva. Prasata ve sledovaném období přijímala na 1 krmný den 1,71 kg krmné směsi a celkem za dva měsíce (délka trvání pokusu) 104 kg na 1 kus. Zvýšené náklady na jedno prase tedy činily 6,66 Kč. Přírůstek se oproti kontrolní skupině zvýšil o 24 g na kus a den, to je o 1,46 kg živé hmotnosti za celé období. Dosažením jatečné ceny 33 Kč za kg ž. hm., vypočetli hodnotu  48 Kč. Rozdíl mezi vynaloženými náklady za aromata a zlepšením tržby za výsledný přírůstek je tedy 41,43 Kč z jednoho kusu ve prospěch zchutňovadel.    

Evropská unie reagovala na rozšíření spektra doplňkových látek přijetím směrnic 70/ 524/ EWG  a  74/ 63/ EWG  z let 1970 a 1974 o doplňkových látkách. V těchto směrnicích byly stanoveny minimální požadavky na výrobce premixů, kompletních a doplňkových krmiv s použitím premixů, včetně jejich povinné evidence (registrace) v národních seznamech. V podmínkách České republiky byly v tomto období, a to až do roku 1991 řešeny požadavky  na technologii výroby a technické vybavení výrobců v ČSN 467006 Společná ustanovení pro krmné směsi, která ve své novele z roku 1976 zahrnovala některé obdobné požadavky, jaké byly ve směrnicích EU (PILÁT 1997).
	
Jednotlivé složky takového přípravku musí být v souladu s krmivářským zákonem a samozřejmě netoxické povahy. V organizmu jsou dokonale metabolizovány a nezanechávají rezidua. Rozhodující pro kvalitu použitého aromatického a zchutňujícího přípravku je jeho zchutňující intenzita a stabilita (při délce skladování krmiva i granulaci) – jak lze posoudit z grafu:  Porovnání stability vůně u sypké a granulované směsi v závislosti na délce skladování (graf neukazuje na ztrátu veškeré vůně, nýbrž pouze úbytek těkavých frakcí).  

popisky k ose x
den 0
7. den
14. den
21. den
28. den
49. den

V den 0 obsahovala sypká směs 100 % aromat (těkavých frakcí), zatímco granulovaná směs v tentýž den pouze 50 % z tohoto množství. Po sedmi dnech skladování unikla ze sypké směsi polovina zmiňovaných látek ale z granulí jenom 15 %.  Většina sledovaných látek vyprchala během prvních dvou týdnů skladování. Po uplynutí této doby byla již ztráta velmi mírná. Už po 49. dnech obsahovaly obě směsi přibližně stejné množství těkavých látek. Za celé období pokusu vyprchalo ze sypké směsi 85 % hodnocených látek, přičemž u granulovaní směsi pouhých 40 %. 

Dávkování aromatických látek musí být přizpůsobeno druhu použitého krmiva a technice zpracování krmné směsi. Aromata v pevném skupenství (např. koření či sladidla) mohou být přidávány do  KKS v homogenním stavu pomocí premixu. Jejich zpracování i do granulovaných krmiv je bezproblémové. Dochází k minimálním ztrátám vůně, takže žádaná stabilita arómatu krmiva až do jeho konzumace je zaručena. Naproti tomu látky působící ve formě kapalin mají sklon k vypařování, přičemž rychlost vypařování je ovlivněna teplotou okolí, prostředím a zejména velikostí povrchu částic směsi. 
Proces úniku aromat začíná bezprostředně po jejich zamíchání do krmiva. Mezi momentem výroby a spotřeby existuje časové rozpětí i několika měsíců. Z tohoto důvodu se mají používat látky, které zaručí stejnoměrnou a intenzivní aromatizaci po delší časové rozpětí. V praxi jsou pevná zchutňovadla přidávána do směsí při míchání, nebo jsou ve formě kapaliny nastříkána na hotové granule. Je třeba si uvědomit, že nástřik na granule si vyžaduje další technické operace související  s velmi pečlivým nanášením malého množství tekutiny na  poměrně velký objem krmiva. Aplikace preparátů na povrch granulí se negativně projevuje krátkou dobou působení aromat (vysoké ztráty vyprcháním), ale počáteční vliv na smyslové orgány zvířat je silnější.

Preparát  musí být též dobře míchatelný. Dávkování je většinou nízké a pohybuje se od 100 do 500 g na tunu krmné směsi (KAPLAN 1998). Vnášení těchto doplňkových látek si vyžádalo zavedení výroby premixů, které by zpřesnily jejich dávkování do kompletního nebo doplňkového krmiva a současně umožnily jejich dokonalé rozptýlení ve finálním výrobku (PILÁT 1997). 

Premix, jak uvádí  KOPŘIVA (1998), plní funkci předsměsí, zvaných též pomocné  koncentráty. Skládají se z troškových nízkoprocentních komponentů, které nelze dávkovat přímo. Na přípravu těchto premixů jsou kladeny vysoké nároky na přesnost dávkování, homogenizaci a stálost při další manipulaci. To vyžaduje úpravu zrnitosti dávkovaných komponentů tak, aby všechny složky měly pokud možno stejnou zrnitostní strukturu. Důležitým faktorem je volba vhodného nosiče (plnidla). V praxi se jako plnidlo běžně používá pšeničná krmná mouka nebo jemný šrot některé obiloviny (nejlépe pšenice, která je obsažena ve všech vyráběných krmných směsích).

Mezinárodní organizace pro průmysl aromat  (IOFI) dělí aromata a zchutňovadla takto:	
Přírodní – získávají se z rostlinných nebo živočišných produktů
                    fyzikálními metodami /např. anýz/                                  
2. Identická přírodní – po chemické stránce jsou identická s přírodními 
                                       produkty, ale jsou vyráběna chemickou syntézou 
                                       nebo izolována chemicky z přírodních surovin.
3. Syntetická  –  nevyskytují  se  v  přírodních  produktech a jsou
                                získávána čistě chemickou cestou /vanilín/ 

Vyspělé firmy, které se zabývají aromaty a zchutňovadly, dovedou velmi úspěšně  vyprodukovat přesnou chemickou napodobeninu přírodní látky. Přitom tyto syntetické preparáty mívají , jak uvádí PASEKA a KONOPÍK (2000), oproti přírodním následující přednosti: 		 -   odolnost při zpracování do krmiva,
-   nižší nákladnost,
-   využitelnost zvířaty,
-   vhodnější konzistenci.

2.4.4. SLOŽENÍ ZCHUTŇOVADEL
 
	V současné době výrobci aromatických a zchutňujících přípravků nabízejí na základě vědeckých poznatků vyvinuté a praxí ověřené, poměrně složité  kombinace látek (KAPLAN 1998). Zchutňovadla aplikovaná do krmiv se tedy většinou skládají z těchto komponentů: esenciální oleje nebo rostlinné extrakty společně s aromatickými chemickými látkami (estery, alifatické ketony a laktony, aldehydy, thioly, kyseliny, primární a sekundární alkoholy, aromatické ethery a další). Teoreticky všechny těkavé látky přítomné ve směsích přispívají k specifickému arómatu a chuti krmiva.  

Zchutňovadla  většinou obsahují 3 složky:
Hlavní chuťová složka (převládající aktivní látka)
Doprovodná chuťová složka (pomáhá doplnit nebo rozšířit chuťový profil směsi)
Chuťové doplňky (Neaktivní složky, mající výrazný vliv na vzhled a užitné vlastnosti zchutňovadla. Jedná se o nosiče, rozpouštědla, emulgátory, stabilizační činidla atd.)

2.4.5.  POUŽÍVANÉ ZPŮSOBY ZCHUTNĚNÍ KRMIV

	Důvodem této úpravy krmiva (jak bylo výše uvedeno) je zvýšit zájem zvířat o podanou krmnou dávku. Vychází se z předpokladu, že pro dobré využití živin je nutná ochota jedince krmivo přijímat. Všímáme si proto zájmu zvířete o jednotlivá krmiva a volíme takové úpravy  a složení krmné dávky, na které zvíře reaguje dobrým příjmem (JAMBOR a VESELÝ 1992). 
Oslazení krmiva melasou, drcenou cukrovkou, krmným cukrem či sacharinem je nejběžnější způsob zchutňování. Mnohdy se naopak přidává sůl. Někdy může vyvolat zvýšený příjem krmiva také přídavek látek, které zvířeti delší dobu  v krmné dávce chybí. Jedná se především o minerální  a vitaminový doplněk apod.
Pražením se zchutňují obiloviny, přičemž se zlepšují  jejich dietetické vlastnosti. Tento způsob se používá v období přikrmování mláďat, popř. pro zvířata po nemoci.
Příprava pařenice je jednoduchá úprava krmné slámy. Řezaná sláma se polije přibližně stejným dílem teplé vody (popř. s přídavkem melasy nebo výparků). Roztok se mírně osolí a nechá se přibližně 48 hodin kvasit. Při správné fermentaci se získá příjemně vonící, šťavnatý doplněk krmné dávky pro skot.
Louhování slámy, doporučované ve velkochovech, není vzhledem k ceně louhu a komplikovanosti přípravy v  malochovech vhodné.
Zkvašování šrotů je úprava vhodná pro skot i prasata. Z obilných šrotů s přídavkem melasy, syrovátky, mláta, cukrovarských řízků, výpalků obohacených kvasnicemi a minerálními doplňky se připravuje krmivo kašovité konzistence. Skotu se takto upraveným krmivem polévá například drcená  nebo řezaná sláma, prasatům se zkrmuje přímo.
Dnes se většinou tyto úpravy krmiv ve velkochovech neprovádí. Důvodem je vysoká náročnost přípravy krmné dávky a to jak časová, technologická, tak i finanční. Proto většina podniků přistoupila k výhodnějšímu řešení: nákupům zchutňovadel a aromat (respektive jejich premixů), či krmných směsí obsahující tyto látky.   

Jako zchutňovadla se používají mnohé látky s různou příchutí. Avšak přední zastoupení v krmivech zaujala sladká chuť, kterou stejně jako člověk preferuje většina zvířat.  Jednu z mnohých příčin proč právě tato chuť je natolik atraktivní, vysvětluje  ANDRÝS (2000) tím, že sladké látky – cukry – jsou přirozenou součástí potravy. Použití řepného cukru /sacharózy/ v krmivářství je však omezeno finančními a nutričními důvody. Cena krmného cukru je vysoká a tudíž zvyšuje i cenu krmné směsi. Sacharóza je přitom zdrojem pohotové energie, z čehož následně vznikají zejména u mláďat gastrointersticiální problémy. Z výše uvedených důvodů se častěji používají průmyslově vyráběná a velmi intenzivní syntetická sladidla. 
Z technologického hlediska by mělo mít umělé sladidlo chuťový profil podobný sacharóze. Vysoký sladivý účinek má za úkol maskovat nepříjemnou chuť  a stimulovat k příjmu krmiva. Z nutričního pohledu  je nežádoucí zvýšení energie krmiva, která zvyšuje nebezpečí výskytů průjmů u selat.  Ekonomické ukazatele musí jednoznačně prokázat nižší vynaložené náklady než při použití klasického cukru. Při splnění všech uvedených požadavků, musí být sladidlo fyziologicky inertní, netoxické a nekarcinogenní.  

Dle současně platné legislativy lze jako zchutňovadla pro zvířata použít sacharin, neohesperidin a ostatní přirozeně se vyskytující látky a jim odpovídající syntetické produkty. Čistý sacharin má vysokou sladivost, je fyziologicky bezpečný, není toxický a navíc je poměrně levný. Má však jednu negativní vlastnost – hořce kovovou „pachuť “, která je často zvířaty velice rychle odhalena. Z tohoto důvodu je vhodné kombinovat sacharin s dalšími látkami, které účinně tuto nepříjemnou vlastnost maskují. Standardní komerční preparáty jsou obvykle  tvořeny směsí intenzivních sladidel hrubší struktury (sacharin) společně s látkami zesilujícími a zvýrazňujícími, které jsou ve formě jemného prášku. Taková sladidla jsou však v konečné fázi použití značně heterogenní, špatně míchatelná do krmiv, s výraznou variací intenzity, délky trvání a profilu chuti. Výsledkem aplikace takového  preparátu   je nestálý a značně variabilní příjem krmiva, jelikož intenzita sladké chuti spočívá v současném působení všech složek  ve stejném časovém okamžiku na receptory chuti. 

Přehled používaných sladidel:
 Sladidlo	Původ	Sladivost
(sacharóza:1)	 Příchuť	Tepelná stabilita	

Sacharin
Cyklamát
Aspartan
Acesulfam K Neohesperidin
Thaumatin
Glycyrrhizin
Stevioside 
	
syntetický
syntetický
syntetický
syntetický
přírodní
přírodní
přírodní	
 500
   40
 200
 200
      1 500
      2 000
   50
 250
	
hořce kovová
hořká
slabá
slabá
mentolově-lékořicová
lékořicová
silně lékořicová
chemická	
 dobrá
 dobrá
 nízká
 dobrá
 dobrá
 nízká
 dobrá
 dobrá	

Ke zchutňování krmiv se nepoužívají pouze sladidla. Proto dále uvádím seznam  zchutňovadel  povolených Zákonem o krmivech č. 91/96 Sb a jeho novelizaci ve znění zákona č. 244/ 2000 Sb.

Příloha k vyhlášce č. 190/ 1995 O výrobě a složení krmných směsí, část ll.: Povolené biologicky aktivní látky k přidávání do krmných směsí, premixů, ostatních krmiv a limitní požadavky na jejich obsah ve finálním krmivu.

Účinná látka	
Chemické označení  a popis	
Druh zvířat
  Kategorie	
Maxim. stáří pro zkrmení	Obsah v mg/kg finálního krmiva	
				nejméně	nejvýše	

Anisaldehyd

Aroma čokoládové
Aroma jablečné
Aroma máslové
Aroma vanilkové
Arovanilin
Fruktosa
D-glukosa monohydrát
D manosa
Glutamát sodný  
   monohydrát
Glutamát železnatý
   monohydrát
Kyselina citrónová Laktosa monohydrát	
C8H8O2
p-methoxybenzaldehyd 

C6H12O6
C6H12O6 . H2O
C7H14O7
C5H8NNaO4 . H2O

(C5H13NO4)2Fe . H2O

C6H8O7
C12H22O11 . H2O	 
 psi, kočky

  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  telata
  všechna
  všechna
  všechna
  selata, psi, kočky

  všechna

  všechna
  všechna		

0,5 ppm	

0,5 ppm

200	

Účinná látka	
Chemické označení  a popis	
Druh zvířat
  Kategorie	
Maxim. stáří pro zkrmení	Obsah v mg/kg finálního krmiva	
				nejméně	nejvýše	

Sacharin
Sacharin Ca
Sacharin Na
Sacharosa
Silice anýzová
Vanilin 
Zinkaldehyd 
Hexylaldehyd
Isoamylacetát 
2-methylbutylacetát 
Diacetyl 
Ethylfenylacetát
Methylfenylacetát
Neohesperidin- 
dihydralcon
Etural

Thymol	
C7H5NO3S
(C7H4NO3S)2Ca
C7H4NO3Sna
C12H22O12

C8H8O3

C6H12O
C7H14O2
C7H14O2
C4H6O2
C10H12O2
C9H10O2
C28H36O15

furan-2-aldehyd
C5H4O2
5-methyl-2-isopropylfenol	 
 selata
  selata
  selata
  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  všechna
  selata,  psi

  všechna

 všechna	 
  4 měsíce
  4 měsíce
  4 měsíce

  4 měsíce		150
150
150

35

35	

Všechny ostatní
přirozeně se vyskytující látky a jim odpovídající syntetické produkty

Vyhláška č. 451/ 2000 Sb. (Příloha č. 14 část C) Ministerstva zemědělství ze dne 11. prosince 2000, kterou se provádí zákon č. 91/ 1996 Sb., o krmivech, ve znění zákona č. 244/ 2000 Sb.

Poř.č
č. EU	
Účinná látka	
Chemické označení  a popis	Druh nebo kategorie zvířat	
Maximální  stáří	Obsah v mg/kg kompletního krmiva	
					nejméně	nejvýše	

Poř.č.1   č.EU 959

Poř.č.2 č.EU 954I.
Poř.č.3 č.EU 954II.
Poř.č.4 č.EU 954III.	
Neohesperidin-dihydrochalcon
Sacharin 
Sacharin vápenatá sůl
Sacharin sodná sůl	
C28H36O15

C7H5NO3S
(C7H4NO3S)2Ca
C7H4NO3SNa
	
selata
psi
selata
selata
selata	
4 měsíce

4 měsíce
4 měsíce
4 měsíce		
35
35
150
150
150	

Poř.č.5  	
Všechny ostatní přirozeně se vyskytující látky a jim odpovídající syntetické produkty vč. enzymů parchy saflorové						

Poř.č.6  	
Jiné syntetické látky						

Porovnání vlastností celosvětově používaných výrobků – seznam zchutňovadel a aromat 
Výrobce	Název	Profil - chuť	Dávkování (g/ t)	Původ	

Bayer
Eurotec
Feed Flavors
Feed Flavors
H + R
H + R
H + R
H + R

Kemin
Lohmann
Lohmann
Lucta
Lucta 
Lucta
Lucta
Lucta
Lucta
Lucta
Pell
PERFORM
Sico

Sico
Technoessence	
Troparome
Euroarome
Pignectar
Super pig krave extra
Extarom
Erobeer Trckenaroma
Ducarom-p
Pfirsicharoma

Butter vanila arome dry
Cuxaroma
Cuxarom Vanilla
Lactantes 1764-Z

Luctarom 1605-Z
Luctarom 1635-Z
Luctarom 34699-Z
Luctaron Cerry type 3610
Cresco

Sico1 – Anise dry

Sico2 – Pig dry charm
 	
mléko, vanilka, ovoce
vanilka, mléko
vanilka, mléko, ovoce
žluklá příchuť, kořeněné
sladké, máta peprná
ovoce, rajčata, bylinky
anýz, ovoce
broskev, ovoce, „chemická“
  příchuť
vanilka, máslo
vanilka
máta peprná, kořeněné
sladké
vanilka, mléko, máslo
rajčata
vanilka, máta peprná
medová chuť, sladké
ovoce, jablko
ovoce
vanilka, ovoce
kořeněné
anýz, vanilka, sladké, květinová vůně
anýz, vanilka, mléko
vanilka, mléko, máslo

1 000
250-500

300-400
200

150-200
300
100-500

400
400
250
200-250
250-500
500
500

700

F
S
SP
USA
D
CH
D
D

PL
H
NL
SP
PI
D
SP
SP
D
D
B

B
PI
PI
CH	

Porovnání vlastností používaných aromat a zchutňovadel pro selata

Výrobce	Název	Profil - chuť	Dávkování (g/ t)	

Bayer
Feed Flavors
H + R
Kemin

Lohmann
Lucta
Lucta
Lucta
Lucta
Lucta
Lucta
	
Troparome
Pignectar
Pfirsicharoma
Butter vanilla arome dry
Cuxarom vanilla

Luctarom 1605-Z
Luctarom 1635-Z
Luctarom 34699-Z
Luctarom 3610-Z	
rajčata
vanilka, ovoce
višně
vanilka, máslo

vanilka
vanilka, máslo
rajčata
vanilka, ovoce
med, sladká chuť
ovoce, jablka
ovoce

250-500

150-200
100-500

500
300
250
250